КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
28 жовтня 2020 року місто Київ.
Справа 755/5333/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/13551/2020
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                             Желепи О.В.,
суддів:                                       Кулікової С.В., Олійника В.І.
секретар судового засідання    Гордійчук Ж.В.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року (постановлену в складі судді Яровенко Н.О. повний текст ухвали складено 13.04.2020 року) 
за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову, у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки,-
 
ВСТАНОВИВ:
  Позивач звернувся до  Дніпровського районного суду м. Києва з позовом  до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки.
Разом з позовною заявою позивачем ОСОБА_2 до суду була подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони її відчуження; накладення арешту на машиномісце №7 (підвал) (літера А), загальною площею 19.9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , гараж № НОМЕР_1 та заборони його відчуження. ;
Заява мотивована тим, що відповідач має намір звернути стягнення на предмет іпотеки, оскільки строк повернення коштів за договором позики спливає 09 квітня 2020 року, а також, за даними інтернет - ресурсу «OLX», 24 лютого 2020 року опубліковано оголошення про продаж спірної квартири, тому існує ризик з боку відповідача ОСОБА_1 подальшого відчуження квартири на користь третіх осіб або вчинення інших протиправних дій, що значно ускладнить розгляд справи, та  відновлення прав позивача за захистом яких він звернувся.
 Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року заяву позивача  ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на квартиру АДРЕСА_1 та заборонено її відчуження.
Накладено арешт на нерухоме майно, а саме на машиномісце № НОМЕР_1 (підвал) (літера А), загальною площею 19.9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та заборонено його відчуження.
 Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_1 02 жовтня 2020 року звернувся  з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, та постановити нову якою відмовити у задоволені заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
В скарзі посилається на незаконність та не обґрунтованість ухвали. Вказує на те, що заява про забезпечення позову належним чином не обґрунтована, суд не врахував не надання позивачем достатньо доказів на підтвердження заявлених вимог, а тому суд передчасно вжив такі заходи.
Також в скарзі зазначено, що відповідач в порядку звернення стягнення на іпотечне майно переоформив вже право власності на арештоване майно на себе, а тому арешт майна порушує його право власності.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження у даній справі та надано строк учасникам справи для подачі ними відзиву на апеляційну скаргу.
Станом на 28 жовтня 2020 року відзив не надходив.
В судове засідання апеляційного суду  відповідач доводи скарги підтримав.
Позивач та його представник до суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином.
Заслухавши доповідь судді Желепи А.В., пояснення учасників справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 Задовольняючи  заяву про забезпечення позову, суд встановив, що оскільки між сторонами дійсно виник спір та в разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза  утруднення ефективного способу захисту прав позивача в межах заявлених вимог, наявні підстави для забезпечення позову, шляхом арешту переданого в іпотеку майна та заборони його відчуження. 
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів приходить до висновку, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними, висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення відповідає цим обставинам та вимогам закону.
Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи, може вжити, передбачені ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вінзвернувся.
Відповідно до ст. 150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладення арешту на майно, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходиться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.
За ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
     Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватись лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
За змістом вказаних норм, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п.4 постанови ПВСУ № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику розгляду судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).
 
Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, доведеності і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду чи утруднення ефективного захисту прав позивача в разі невжиття таких заходів.
Інститут забезпечення позову є особливим видом судової юрисдикції, яка має свою процесуальну форму, і з цих підстав забезпечення позову розглядається як вимога, яка характеризується своєю універсальністю, охоронною функцією, превентивністю, імперативністю та обов`язковістю. Поняття забезпечення позову визначається, як встановлені законом тимчасові процесуальні дії примусового характеру, що застосовуються судом та гарантують або можуть гарантувати зацікавленій особі виконання ухваленого на її користь судового рішення та ефективний захист її прав.
З сукупного аналізу ст.ст. 149-150 ЦПК України вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви предметом позову є визнання недійсним договору іпотеки за яким в іпотеку передано арештовану квартиру та машино місце. 
Таким чином, в разі відчуження іпотечного майна відповідачем, позивач не матиме змоги захистити свої права в межах заявлених ним вимог про визнання недійсним договору іпотеки. 
Вжиті судом заходи забезпечення є співмірними з заявленими позовними вимогами, оскільки відповідачу заборонено відчужувати майно передане в іпотеку.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не надав достатньо доказів на підтвердження заявлених вимог, колегія суддів не приймає з огляду на те, що на даній стадії апеляційний суд не перевіряє доведеності заявлених позивачем вимог.
Доводи скарги про необґрунтованість та безпідставність поданої заяви спростовуються змістом самої апеляційної скарги з якої вбачається, що відповідач вже переоформив на себе право власності на іпотечне майно, а відповідно має можливість його відчужити, в разі не вжиття заходів забезпечення позову, що позбавить позивача ефективного способу захисту порушених прав в межах позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним .
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалу постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у апеляційному суді.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргуОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 13 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови   складено 29 жовтня 2020 року.
Головуючий                                                                                
 
Судді