ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 жовтня 2020 року           справа №360/1777/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Ястребової Л.В.,
при секретареві судового засідання Сухові М.Є.,
за участю позивача – ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року в справі № 360/1777/20 (головуючий І інстанції Свергун І.О., повний текст судового рішення складено та підписано 12 червня 2020 року в м. Сєвєродонецьк) за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області про визнання нечинним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                    ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила:
визнати нечинним та скасувати рішення відповідача № 4645/2019 від 31.10.2019 про відмову у призначенні пенсії за вислугу років позивачці; 
зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за вислугу років позивачці відповідно до п. 4 ст. 50-1 Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 № 1789-ХІІ (в редакції закону № 2663-ІІІ від 26.07.2001), виходячи з розміру, пропорційного кількості повних років роботи на прокурорських посадах з розрахунку 80 % місячного (чинного) заробітку. Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначити за 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією відповідно до довідок прокуратури Луганської області №№ 18-317вих-19 від 23.10.2019 та виплачувати пенсію з дати звернення до управління без обмеження її максимальним розміром.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що станом на 01.10.2011 вона вже мала стаж на посаді прокурора понад 10 років і страховий стаж понад 26 років, однак 01.10.2011 до Закону України “Про прокуратуру” були внесені зміни, які порушили її права та відбулось поступове збільшення стажу роботи, необхідного для отримання пенсії за вислугу років. Вважає, що означені зміни законодавства, виходячи з вимог Конституції України, повинні застосовуватись для працівників прокуратури, яких прийнято на роботу після набрання чинності вказаних змін.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги. 
Вихід на пенсію за вислугу років у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», як у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-ХІІ, так і у редакції від 14.10.2014 року №1697 №VII за загальними умовами (ч. 1 ст. 50-1 чи то п. 1 ст. 86 Закону відповідно) не пов`язано з досягненням відповідного віку та наявністю загального стажу, а потребує наявність необхідного стажу роботи на посадах прокурорів чи слідчих. 
Для призначення пенсії працівникам прокуратури, які не мають необхідної вислуги років, потрібна відповідна кількість повних років роботи на прокурорських посадах та досягнення необхідного віку і загального (страхового) стажу роботи і для вирішення справи не має першочергового значення у цих правовідносинах. 
Судом першої інстанції не взято до уваги, що 22.05.2008 Конституційний Суд України в рішенні №10-рп/2008 зазначив, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів. 
В порівнянні з попередньою редакцією Закону України «Про прокуратуру» працівникам, які не мають вислуги років, збільшено від 20 років вислуги і 10 років стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих  до 25 і 15 відповідно, а також страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі (від 20 до 35 років), після досягнення віку (від 50 до 55 в залежності від року народження). Також змінено розмір відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати (з 80 до 60). Тобто усі складові, на підставі яких призначається означена категорія пенсії. 
Конституційний Суд вказав, що одним із елементів конституційного принципу верховенства права є принцип правової визначеності (Рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року №1-р/2018).
Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно раніше закріплених у них прав і свобод людини та громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод. 
З оглядну на викладене, судом першої інстанції порушено принцип верховенства права. Рішення не містить обґрунтування чому саме судом не застосовано у спірних правовідносинах саме ці рішення Конституційного Суду України. 
Спірним питанням у даних правовідносинах є застосування закону на підставі якого позивач має право на призначення пенсії: статті 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII чи частини 4 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» із змінами внесеними Законом України від 12.07.2001 №2663-ІІІ, яка діяла до 01.10.2011 року. 
Крім того, судом першої інстанції не дотримано вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивач підтримала доводи апеляційної скарги.
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями паспорту громадянина України та довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (арк. спр. 14-16).
Відповідно до записів трудової книжки від 03.08.1987 НОМЕР_2 та довідки Прокуратури Луганської області від 23.10.2019 № 11/284-вих19 ОСОБА_1 : 
з 1984 року по 1987 рік навчалася в Чернігівському юридичному технікумі;
працювала на таких посадах:
з 03.08.1987 по 30.01.1998 - юрисконсультом в Брянківському управлінні житлово-комунального господарства в/о “Стахановвугілля”;
з 02.02.1998 по 20.10.2000 - юрисконсультом в комунальному підприємстві житлово-експлуатаційне об`єднання (до реорганізації ДКП ЖЕК № 2);
з 23.10.2000 по 19.02.2001 - завідуючим відділу організаційної та кадрової роботи Брянківського міськвиконкому;
з 20.02.2001 по 22.07.2008 - помічником прокурора міста Алчевська Луганської області;
з 23.07.2008 по 22.12.2010 - прокурором відділу нагляду за додержанням законів про адміністративні правопорушення прокуратури Луганської області;
з 23.12.2010 по 30.04.2012 - прокурором відділу захисту прав громадян та інтересів держави при застосуванні законів про адміністративні правопорушення управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;
з 01.05.2012 по 17.07.2012 - старшим прокурором відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;
з 18.07.2012 по 04.11.2013 - прокурором відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;
з 05.11.2013 по 20.01.2014 - старшим прокурором відділу захисту конституційних прав і свобод громадян та інтересів держави управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури Луганської області;
з 21.01.2014 по 30.09.2014 - старшим прокурором прокуратури міста Алчевська Луганської області;
з 01.10.2014 по 28.01.2015 - старшим прокурором прокуратури Новоайдарського району Луганської області;
з 29.01.2015 по 11.03.2015 - старшим прокурором відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Луганської області;
з 12.03.2015 по 15.07.2015 - начальником відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян прокуратури Луганської області;
з 16.07.2015 по цей час - начальником відділу нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних провадженнях та інших заходів примусового характеру прокуратури Луганської області (арк. спр. 17-25, 27).
Згідно довідки Прокуратури Луганської області від 23.10.2019 № 11/284-вих19   станом на 23.10.2019 стаж роботи ОСОБА_1 на посадах прокурора органах прокуратури становить 18 років 08 місяці 04 дні.
23.10.2019 ОСОБА_1 звернулась до УПФУ в м. Сєвєродонецьку з заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України “Про прокуратуру” 1991 року (арк. спр. 33).
31.10.2019 УПФУ в м. Сєвєродонецьку прийнято рішення № 4645/2019 про відмову в призначенні пенсії в зв`язку з відсутністю 24 роки 6 місяців стажу роботи за вислугу років. В обґрунтування рішення відповідач зазначив, що на дату звернення ОСОБА_1 діє Закон України “Про прокуратуру” від 14.10.2014 №1697-VІІ відповідно до підпункту 1 пункту 3 розділу XII Прикінцеві положення цього Закону, який набрав чинності 15.07.2015, визнано таким, що втратив чинність Закон України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 № 1789-ХІІ. Таким чином, положення ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали право на призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом №1697-VІІ, а саме з 15 липня 2015 року. Право на пенсію може бути реалізовано на підставі тих норм, які діють на час звернення за призначенням пенсії. Згідно пункту 1 статті 86 Закону України “Про прокуратуру” № 1697-VІІ право на пенсійне забезпечення за вислугу років мають прокурори в період з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року при наявності стажу роботи за вислугу років 24 роки 6 місяців, в тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців. Згідно трудової книжки та довідки № 11/284 вих-19 стаж роботи ОСОБА_1 на посадах прокурора складає 18 років 8 місяців 4 дні. Стаж роботи за вислугу років складає -19 років 1 день що не відповідає вимогам пункту 1 статті 86 Закону України “Про прокуратуру”. До вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 Закону України “Про прокуратуру”, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою; у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на тому числі час наукової та викладацької роботи в інших навчально-наукових закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання; на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у національній академії прокуратури України, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася (арк. спр. 34).
Спірним питанням цієї справи є протиправність (правомірність) рішення відповідача від 31.10.2019 УПФУ № 4645/2019 про відмову в призначенні позивачу пенсії за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-XII (в редакції до 08.07.2011).
Оцінка суду. 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
На час звернення позивача за призначенням пенсії набрав чинності Закон №1697-VII.
У зв`язку з набранням чинності зазначеним Законом втратили чинність положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в частині визначення осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років, та розміру такої пенсії.
В свою чергу, статтею 86 Закону №1697-VII визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.
Відповідно до частини першої статті 86 Закону №1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.
Судами встановлено, що на момент звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії стаж роботи ОСОБА_1 на посадах прокурора складає 18 років 8 місяців 4 дні. Стаж роботи за вислугу років складає -19 років 1 день.
Враховуючи вказані положення статті 86 Закону №1697-VII, суд зазначає, що стаж роботи ОСОБА_1 на час її звернення до відповідача (жовтень 2019 року) є недостатнім для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №1697-VII.
Суд наголошує, що виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не положення статті 50-1 Закону №1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії.
З доводів апеляційної скарги вбачається, що наявність права на призначення пенсії на підставі положень статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач пов`язує з тим, що вказана норма права (у зазначеній редакції) діяла під час її роботи в органах прокуратури. Подальша зміна правового регулювання питань призначення пенсій прокурорам, зокрема, прийняття Закону №1697-VII, призвело до збільшення необхідного стажу для призначення пенсії та відповідно зменшення розміру пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, що свідчить про звуження змісту та обсягу існуючих прав, і прямо суперечить положенням Конституції України.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами апеляційної скарги, з наступних підстав. 
Відповідно до статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (в редакції Закону №2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01 жовтня 2011 року (в редакції Закону №3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 % від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 %, але не більше 90 % від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів та слідчих, які в період часу з 26 липня 2001 року до 01 жовтня 2011 року мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Таким чином, враховуючи положення статей 22, 58 Конституції України, можливо стверджувати про те, що у разі якщо в подальшому у чинному законодавстві відбуваються зміни щодо правового регулювання призначення пенсії за вислугу років, які підвищують, зокрема, необхідний стаж для призначення пенсії, зменшують розмір пенсії у відсотковому виразі до посадових окладів, то такі зміни звужують зміст та обсяг існуючих прав зазначеної категорії осіб (в яких таке право виникло раніше).
Встановлені у цій справі обставин свідчать, що позивач у період часу з 26 липня 2001 року по 01 жовтня 2011 року не мала необхідного стажу роботи для призначення пенсії, а отже у неї не виникло права на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ (у вказаній редакції).
Таким чином, оскільки позивач не набула такого права, то є помилковим твердження про звуження його змісту та обсягу, оскільки положення Конституції України, на які посилається позивач, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Аналогічна правова позиція щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах викладена у постановах Верховного Суду від 10.07.2018 у справі №211/5697/16-а (2а/211/149/16), від 10.05.2018 у справі № 358/1830/16-а, від 10.10.2019 у справі №265/3516/17 та від 04.12.2019 у справі №747/559/17.
Суд не вбачає порушення судом першої інстанції вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки за правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні «Великода проти України» (№43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
У рішенні по справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового (Airey v. Ireland №6289/73). Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» (Kjartan Аsundsson v. Iceland № 60669/00). Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону №1697-VII, а в період дії статті 50-1 Закону №1789-ХІІ позивач ще не набула права на призначення пенсії за вислугу років, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення  позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) в позовній заяві, та з урахуванням яких судом першої інстанції вже надано оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі  № 360/1777/20 – залишити без задоволення. 
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 12 червня 2020 року у справі  № 360/1777/20 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 06 жовтня 2020 року.
Касаційна скарга  на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст. 328 КАС України.
Повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                      І.Д. Компанієць

Судді                                                                                 А.В. Гайдар

                                                                                          Л.В. Ястребова