Єдиний унікальний номер 219/4219/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/2569/20        

ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И

01 грудня 2020 року                                                                 м. Бахмут 

Донецький апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Азевича В.Б., Папоян В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 219/4219/15 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2015 року (суддя Чопик О.П.),

в с т а н о в и в :

31 березня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 17 липня 2012 року б/н, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим створилась заборгованість станом на 31 березня 2015 року в сумі 28712,28 грн., яка складається з: 15539,58 грн. - заборгованості за кредитом, 11158,58 грн. - заборгованості за процентами за користування кредитом, 170,68 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1343,44 грн. (процентна складова). Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача вказану заборгованість та понесені витрати по сплаті судового збору.
Заочним рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2015 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в сумі 28712,28 грн., понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 287,12 грн., витрати, пов`язані з публікацією у пресі оголошення про виклик, в сумі 420 грн. 
Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 26 червня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
З вказаним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати заочне рішення в частині стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 11158,58 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 170,68 грн. - заборгованості за пенею та комісією, штрафів -  500 грн. (фіксована частина) та 1343,44 грн. (процентна складова), та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2015 року в частині стягнення на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за тілом кредиту в сумі 15539,58 грн. залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, жодних повідомлень та судових повісток відповідач не отримував, тому не знав про дату та час розгляду справи, в зв`язку з чим був позбавлений свого законного права на захист своїх цивільних прав та інтересів в суді під час вирішення даної цивільної справи. Зазначені обставини встали також на перешкоді отримання своєчасної належної правової допомоги щодо вирішення наявного спору. Крім того, відповідач був позбавлений права надати відзив на позовну заяву та пояснення по суті спору, щодо допущених порушень з боку позивача при здійсненні розрахунку заборгованості та зловживаннях банку. У заяві позичальника від 17 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Зі змісту заочного рішення вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачу кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого йому кредиту, тому відповідно, перевірити розмір нарахованих сум боргу, процентів та штрафних санкцій не є можливим, отже доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Крім цього, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу у сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1343,44 грн. (процентна складова) є безпідставною через відсутність передбаченого обов`язку по їх сплаті у анкеті-заяві від 17 липня 2012 року, якою зазначено, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку розміщені на сайті. Ці документи не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Крім цього, безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 17 липня 2012 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Саме цієї позиції додержується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Позивачем АТ КБ «Приватбанк» надано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу у повному обсязі і залишити рішення першої інстанції без змін, посилаючись на те, що Артемівським міськрайонним судом Донецької області у рішенні від 01 липня 2015 року зазначено, що, підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 04 січня 2012 року, позивач тим самим уклав з відповідачем договір, який відповідно до статті 634 ЦК є договором приєднання. Згідно анкети-заяви, підписаної ОСОБА_1 17 липня 2012 року, відповідач погодився на укладення договору з банком та з Умовами і правилами надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», які розміщені на офіційному сайті за адресою: www.privatbank.ua. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. До того ж, відповідач деякий час належним чином виконував свої зобов`язання за кредитом, що свідчить про те, що він знав про умови кредитування та визнав свої зобов`язання за договором. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може слугувати виписка по рахунку. АТ КБ «Приватбанк» додав до позовної заяви саме ті Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача. Саме на відповідача покладено обов`язок доведення, що він не був ознайомлений з Умовами та правилами та Тарифами банку. Доказів, що відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами, Тарифами банку або ж було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідач не надав. Окрім того, як зазначалося вище, відповідач зобов`язався самостійно знайомитися зі всіма змінами на сайті Приватбанку. Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зробив наступний висновок у справі № 227/3953/19: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу».
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України та пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, лише в оскаржуваній частині судового рішення і відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо неоскарженої частини.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
14 червня 2018 року змінено тип публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», код ЄДРПОУ 14360570.
Відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідом ленного належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Статтею 158 ЦПК України, в редакції яка була чинна на час розгляду справи у суді першої інстанції, визначено, що розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов`язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.
З матеріалів справи убачається, що 01 липня 2015 року судом першої інстанції цивільна справа № 219/4219/15 за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором розглянута за відсутності відповідача та по справі постановлено заочне рішення.
Відповідно до статті 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви  про розгляд справи за його відсутністю або якщо повідомлені  ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Тобто заочний розгляд справи у суді проводиться за відсутності належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи відповідача.
Проте відомості щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи 01 липня 2015 року у матеріалах справи відсутні.
Згідно із статтею 74 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки - повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. (частина 9 статті 74 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 на час розгляду справи був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яке знаходиться на території, не підконтрольній органам державної влади України, та поштові відправлення в зазначене місто направити  неможливо. В матеріалах справи наявна копія оголошення про виклик відповідача у газеті «Урядовий кур`єр». Подаючи апеляційну скаргу, відповідач зазначав, що за адресою, зазначеною у позовній заяві він не проживає, повідомлення про дату і час судового засідання не отримував.
Отже, суд розглянув справу, не повідомивши відповідача належним чином про час та місце судового засідання, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року; «Лазаренко та інші проти України від 27 червня 2017 року).
Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 17 липня 2012 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір шляхом заповнення позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якої відповідач отримав кредит в сумі 15000 грн. Згідно з вказаною анкетою-заявою, заявник згоден з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений та згідний з Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови і правила надання банківських послуг розміщені на сайті www.privatbank.ua. Заявник зобов`язується виконувати вимоги Умов і правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку (а.с.6).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданому позивачем, відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував, у зв`язку з чим станом на 31 березня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 28712,28 грн., яка складається з: 15539,58 грн. - заборгованість за кредитом, 11158,58 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, 170,68 грн. - заборгованість за комісією, штрафи - 500 грн. (фіксована частина) та 1343,44 грн. (процентна складова) (а.с.4-5).
Задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір, за яким відповідач свої зобов`язання виконував неналежним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, пенею та штрафами, яка підлягає стягненню з відповідача. Відповідач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, проте в судове засідання повторно не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, тому суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
З висновками суду першої в повній мірі погодитись не можна з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а саме: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду»; «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»; «Універсальна CONTRACT»; «Універсальна GOLD», та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті (а.с.7-8).
З анкети-заяви відповідача вбачається, що йому було видано картку «Універсальна», даних про розмір встановленого кредитного ліміту анкета не містить, що також не зазначено і в позовній заяві (а.с.6).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.
Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Відтак з огляду на зміст статей 633, 643 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Велика Палата Верховного Суду під час перегляду  03 липня 2019 року  судового рішення у подібних правовідносинах (справа  № 342/180/17) дійшла висновку, що правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір,  умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, можливо застосувати до спірних правовідносин за умови достовірного підтвердження про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. 
Таким чином, апеляційний суд, встановивши у даній справі, що договір був укладений шляхом оформлення і підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банком послуг, а інших умов договору сторони не підписували, приходить до висновку про те, що Умови і правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, лише у разі, якщо саме ці Умови і правила були чинними під час укладення договору. Проте належними доказами не підтверджується, що саме додані банком до позовної заяви Умови і правила надання банківських послуг були чинними на час укладення договору.
Надані позивачем Умови і правила надання банківських послуг Приватбанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно із статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. При обчисленні розміру процентної ставки позивач також посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які  відповідачем не підписані. Та зазначав, що процентна ставка відповідно до тарифів змінювалась і становила у період: з 17 липня 2012 року по 01 вересня 2014 року - 30% річних, з  01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року - 34,8% річних.
Але з обставин справи вбачається, що позивачем не доведено, що сторонами було узгоджено такі умови сплати процентів за користування кредитними коштами.
Так, у анкеті-заяві позичальника від 17 липня 2012 року процентна ставка не зазначена, також не зазначено номер та тип картки «Універсальна», який було оформлено відповідачу, не зазначено умови надання кредиту, у тому числі розмір процентів та порядок їх нарахування, також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також розміру та порядку нарахування комісії. Наданий банком Витяг з Тарифів з обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить лише перелік «Універсальних карт», їх характеристику та значення, та не вказує на вид кредитної картки, отриманої відповідачем.
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на вищевказану позицію Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Таким чином, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у сумі 15539,58 грн., в той час як висновки суду першої інстанції про стягнення відсотків, пені та штрафів не відповідають вимогам закону та матеріалам справи, доказам у справі дана неналежна оцінка і тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення відсотків, пені та штрафів.
Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог, посилань на практику Верховного Суду відносно того, що не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може само по собі бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, то апеляційний суд зазначає, що у даній справі факт укладання між сторонами саме кредитного договору  не оспорюється.
Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 
Відповідно до частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права, у тому числі розгляд справи (питання) за відсутності будь-якого учасника справи, не повідом ленного належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Таким чином, з огляду на вищевказане, апеляційний суд доходить висновку, що судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту у сумі 15539,58 грн., відмови в задоволенні позову про стягнення процентів за користування кредитом, пені та штрафів в сумі 13172,70 грн.
При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у сумі 430,68 грн. (а.с.144).
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення процентів, пені та штрафів, з АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 233,08 грн. 
Відповідно до частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як справа є малозначною, ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Заочне рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 01 липня 2015 року скасувати.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 липня 2012 року б/н за тілом кредиту в сумі 15539 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот тридцять дев`ять) грн. 58 коп.
В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 11158,58 грн., заборгованості за пенею в сумі 170,68 грн., штрафів в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1343,44 грн. (процентна складова) відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 287 грн. 12 коп. на відшкодування понесених судових витрат.
Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 233 (двісті тридцять три) грн. 08 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 01 грудня 2020 року

Судді                                                                                              І.В. Кішкіна

                                                                                                        В.Б. Азевич 

                                                                                                        В.В. Папоян