Справа № 349/249/20 
Провадження №22-ц/4808/1051/20
Провадження № 22-ц/4808/1052/20 
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
       головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
       суддів:                                        Максюти І.О., Томин О.О., 
       за участю секретаря                        Бойчука Л.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарг и ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду від 15 червня 2020 року, повний текст якого виготовлено 26 червня 2020 року, та додаткове рішення Рогатинського районного суду від 30 червня 2020 року, ухвалені в складі судді Рибія М.Г. в м. Рогатині Івано-Франківської області, в справі запозовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачка разом з іншими жителями села Гоноратівка Рогатинського району підписала колективне звернення до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та сільського голови с. Верхня Липиця ОСОБА_5., у якому зазначила, що він: «1. Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті. 2. В грубій формі висловлюється до дітей. Діти бояться проходити повз їхнє подвір`я. 3. Провокує, створює конфліктні ситуації, в яких він завжди правий і через цивільний позов вимагає компенсації. 4. Розповсюджує неправдиву інформацію про односельчан. 5. Проявляє неприховану агресію при спілкуванні. Ми боїмося, що жертвою його поведінки наступним може бути кожен із нас або наших дітей. 6. Подає неправдиві свідчення у правоохоронні органи і до суду. 7. Погрожує тим, хто йому заперечує, судовими розправами до кінця життя. 8. При зверненні допомогти в громадських роботах за останні декілька років ніколи не приймав участь. 9. Ображає нецензурною лайкою громадян, чим принижує честь і гідність односельчан, користуючись тим, що люди не подають на нього скарг. 10. Хизується перед камерою дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати. 11. Мама і брат підтримують його при цьому, подаючи неправдиві свідчення проти односельчан. 12. Просимо вжити заходів, ізолювати від суспільства, оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки.». Зазначена інформація є твердженням фактичних даних та недостовірною. При цьому таке звернення не є реалізацією конституційного права на звернення, оскільки орган місцевого самоврядування чи його посадова особа не мають компетенції для надання відповіді на нього. Розповсюдженням такої недостовірної інформації ОСОБА_2   принизила його честь та гідність, а також заподіяла моральну шкоду.
Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив визнати, що вона у колективному зверненні від 23 липня 2019 року поширила відносно нього неправдиву інформацію; визнати, що викладена в 12 пунктах цього звернення інформація є недостовірною та такою, що ображає його, принижує честь та гідність; визнати, що поширені ОСОБА_2 в колективному зверненні відомості про те, що ОСОБА_1 «Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті» є наклепом; визнати, що викладене в колективному звернені прохання «Просимо вжити заходів ізолювати від суспільства, оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки» є таким, що ображає та принижує його честь та гідність; зобов`язати відповідачку спростувати протягом тижня з дня набрання рішенням законної сили недостовірну інформацію про нього шляхом подання письмового звернення до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та сільського голови с. Верхня Липиця ОСОБА_5.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Рогатинського районного суду від 15 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Також вирішено судові витрати ОСОБА_2 , пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 500,00 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що підписуючи колективне звернення  ОСОБА_2  реалізувала своє конституційне право на колективне звернення з метою захисту особистих прав і законних інтересів, а не поширювала недостовірну інформацію. А тому особисті немайнові права ОСОБА_1  не були порушені. Вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, які полягали в підготовці та поданні відзиву на позовну заяву суд врахував заперечення щодо обґрунтованості розміру судових витрат та клопотання позивача про звільнення його від сплати витрат на професійну правничу допомогу на підставі частини третьої статті 136 ЦПК України.  
22 червня 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Окуневич М.В. подав заяву про ухвалення додаткового рішення. Заява обґрунтована тим, що при ухвалені рішення судом не в повному обсязі було розподілено судові витрати. Відповідно до наданих доказів витрати відповідачки на професійну правничу допомогу становлять 2 000,00 грн, з яких: 1 000,00 грн - за підготовку та подання відзиву на позовну заяву, 1 000,00 грн - за представництво інтересів відповідача у двох судових засіданнях.
Додатковим рішенням Рогатинського районного суду від 30 червня 2020 року заяву задоволено частково. Компенсовано ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, у розмірі 1 000,00 грн. 
Задовольняючи частково заяву, місцевий суд врахував подані заявником квитанцію до прибуткового касового ордеру №093418, акт №31-ц/20 виконаних робіт від 15 червня 2020 року, а також компенсовані витрати рішенням суду.
Не погоджуючись із судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, в яких посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права. Просить рішення від 15 червня 2020 року та додаткове рішення Рогатинського районного суду від 30 червня 2020 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не врахував те, що у колективному зверненні викладені не оціночні судження, а фактичні твердження про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого статею 187 КК України. За відсутності обвинувального вироку таке звинувачення є наклепом та поширенням недостовірної інформації. Жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували викладені у зверненні обставини, відповідачка суду не надала. 
Не взято судом до уваги і того, що звернення з приводу вчинення ним злочину адресовано не до правоохоронних органів, а до сільської ради та її посадових осіб.
Також вказує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірний із часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих останнім послуг та значенням справи для сторони. Окрім того, суд першої інстанції не повідомив його про ухвалення додаткового рішенням, у зв`язку із чим він був позбавлений можливості реалізувати своє право заявити клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката.
У відзивах на апеляційні скарги представник ОСОБА_2 - Окуневич М.В. зазначає, що судові рішення прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, за повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи, доводів сторін. При цьому зазначив, що колективне звернення є реалізацією особами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації. Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру тощо.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку адвокат Окуневич М.В. 21 жовтня 2020 року подав клопотання про закриття провадження у справі в зв`язку зі смертю його довірительки ОСОБА_2 . 
З долученої до клопотання копії свідоцтва про смертьсерії НОМЕР_1 від 25 вересня 2020 року вбачається, що ОСОБА_2 померла  ІНФОРМАЦІЯ_1 . Про що  25 вересня 2020 року   складено відповідний актовий запис (а.с.217 т.1).
Враховуючи, що внаслідок смерті ОСОБА_2 її цивільні права та обов`язки припинилися, відповідно припинена дія договору про надання їй правничої допомоги та ордера від 10 вересня 2020 року на представництво адвокатом Окуневичем М.В. її інтересів.
Тому ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2020 року заяву адвоката Окуневича М.В. про закриття провадження у даній справі повернуто без розгляду.
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи скарг підтримав з наведених у ній мотивів .
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, і це підтверджується матеріалами справи, що 23 липня 2019 року тринадцять жителів села Гоноратівка Рогатинського району, в тому числі відповідачка, звернулися з колективним зверненням до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та сільського голови ОСОБА_5., в якому просили вжити заходи стосовно ОСОБА_1 , який створює умови, що унеможливлюють цивілізоване проживання в селі. А саме: «1. Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті. 2. В грубій формі висловлюється до дітей. Діти бояться проходити повз їхнє подвір`я. 3. Провокує, створює конфліктні ситуації, в яких він завжди правий і через цивільний позов вимагає компенсації. 4. Розповсюджує неправдиву інформацію про односельчан. 5. Проявляє неприховану агресію при спілкуванні. Ми боїмося, що жертвою його поведінки наступним може бути кожен із нас або наших дітей. 6. Подає неправдиві свідчення у правоохоронні органи і до суду. 7. Погрожує тим, хто йому заперечує, судовими розправами до кінця свого життя. 8. При зверненні допомогти в громадських роботах за останні декілька років ніколи не приймав участь. 9. Ображає нецензурною лайкою громадян, чим принижує честь і гідність односельчан, користуючись тим, що люди не подають на нього скарг. 10. Хизується перед камерою дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати. 11. Мама і брат підтримують його, при цьому подаючи неправдиві свідчення проти односельчан. 12. Просимо вжити заходів, ізолювати від суспільства, оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки» (а.с.106).
Звертаючись до суду з цим позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 покликався на те, що поширена інформація у зверненні є негативною та недостовірною.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
За статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
За положеннями статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. 
Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Частиною третьою статті 277 ЦК України передбачено, що негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria)).
А отже, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову. Адже в такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.
Встановивши, що сторони проживають по сусідству, між ОСОБА_1 та іншими заявниками, в тому числі і ОСОБА_2 , виникали конфлікти, ціллю колективного звернення було налагодження нормальних умов співжиття в громаді і таке не містить завідомо неправдиві відомості, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підписуючи це звернення відповідачка реалізувала своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України, а не поширювала недостовірної інформації.
       Доводи апеляційної скарги про те, що у колективному зверненні викладені фактичні твердження про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого статею187 КК України, не заслуговують на увагу.
       При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року).
Інформація, яку ОСОБА_1 просить спростувати, в тому числі про те, шо він «вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці» не є його звинуваченням у вчиненні конкретного злочинного діяння, а стосується трактування певних подій. 
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки доказів, яким судом надано належну правову оцінку.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі , і витрати на професійну правничу допомогу. 
Як передбачено положеннями частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення цих витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас за змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді першої інстанції представник відповідачки Окуневич М.В. подав договір №31/20 про надання такої допомоги від 08 березня 2020 року, предметом якого є його представництво в суді інтересів ОСОБА_4 у цій справі, попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат, копію квитанції до прибуткового касового ордера від 10 березня 2020 року про сплату 1 000,00 грн за підготовку та подання відзиву на позовну заяву, акт виконаних робіт (наданих послуг) №31-ц/20 від 15 червня 2020 року та копію квитанції до прибуткового касового ордера від 15 червня 2020 року(а.с.46-58, 133).
Зі змісту відповіді ОСОБА_1  на відзив вбачається, що попередній розрахунок судових витрат суперечить та не відповідає нормам частини 4 статті 137 ЦПК України. При цьому ним не надано будь-яких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які б свідчили про неправильність розрахунку витрат відповідачки на правничу домогогу. 
Враховуючи, що ОСОБА_2   належним чином документально підтвердила витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката, натомість позивач не довів, що ці витрати є неспівмірними, суд першої інстанції як при ухваленні рішення, так і додаткового рішення, прийшов правильного висновку про відшкодування відповідачці судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката. 
Доводи скарги щодо не повідомлення апелянта про час і місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішенням є неспроможними, оскільки відповідно до частини четвертої статті 270 ЦПК України суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання лише у разі необхідності.
Відповідно до положень частин першої, третьої статті 377 ЦПК України, судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.
Положеннями пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України передбачені підстави закриття провадження у справі у випадку, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Встановлено, що сторона у справі - відповідачка ОСОБА_2 померла, спірні правовідносини не допускають правонаступництва її прав та обов`язків, оскільки пов`язані безпосередньо з її особою, а судові рішення місцевого суду є законними і обґрунтованими, тому відповідно до положень частини третьої статті 377 ЦПК України підстав для скасування цих рішень та закриття провадження у справі колегія суддів не вбачає.
Наведене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права, викладеним в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17, що згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Керуючись статтями 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Рогатинського районного суду від 15 червня 2020 року та додаткове рішення Рогатинського районного суду від 30 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 І.О. Максюта
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 27 жовтня 2020 року