КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №370/182/20
Апеляційне провадження №22-ц/824/11507/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
13 листопада 2020 року                                                       місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів: Гуля В.В., 
Суханової Є.М., розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у місті Києві за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області  від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
 
В С Т А Н О В И В :
 
24 січня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27 вересня 2014 року сторони по справі перебувають у зареєстрованому шлюбі. 
Від шлюбу мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Дитина проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. 
На даний час відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.
У зв`язку із зазначеним, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 грн, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
На обґрунтування ухваленого судового рішення місцевий суд зазначив, що відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд визнає їх належними, допустимими, достовірними, а позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки достовірно встановлено те, що відповідач повинен утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, обставин які б перешкоджали цьому не встановлено. 
З урахуванням мінімального розміру аліментів на дитину, а також з врахуванням того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, розмір заявлених до стягнення аліментів відповідає вимогам закону.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.
Просить скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі 1/4 від місячного заробітку ( доходу ), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 24 січня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття.
Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 вересня 2014 року ( а.с. 8 ).
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 18 вересня 2015 року, сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 9 ).
Згідно довідки №35 від 23 січня 2020 року, ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір`ю - ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 10 ).
Відповідач грошових коштів на утримання дитини позивачці не надає, унаслідок чого ОСОБА_2 звернулась до суду із названими вимогами ( а.с. 1-4 ).
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року позов задоволено з посиланням на обґрунтованість заявлених вимог     ( а.с. 26-27 ).
При цьому, місцевий суд, на переконання суду другої інстанції, правомірно прийшов до переконання того, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини і вірно визначив їх у сумі 3 000, 00 грн.
Також, з точки зору апеляційного суду, місцевим судом при визначенні аліментів в зазначеному розмірі, до досягнення сином сторін повноліття, в повній мірі враховано положення ст.ст. 181, 182, 184 СК України. 
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, і з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 180, 181, 182, 184 СК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення.
А тому, доводи ОСОБА_1 про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема ст. 182 СК України, ст.ст. 178, 180, 187, 223, 263, 280-282 ЦПК України, з точки зору апеляційного суду та в силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції, всупереч вимогам ч. 6 ст. 187 ЦПК України, не звертався до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи спростовуються наявними в матеріалах справи доказами - запитом та довідкою ( а.с. 15, 17 ).
Щодо ж до посилань апелянта про порушення місцевим судом норм процесуального права та неналежного повідомлення відповідача щодо розгляду справи, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом другої інстанції не встановлено.
Окрім цього, справа розглянута  за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення ( виклику ) сторін згідно ухвали місцевого суду від 04 березня 2020 року ( а.с. 21 ).
Інші обставини, зазначені апелянтом, зокрема, про те, що він не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, оскільки витрати на винаймання житла перевищують половину його місячного доходу, не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.
Крім того, слід зауважити, що надана суду апеляційної інстанції довідка з місця роботи відповідача з розміром доходу ( а.с. 33 ), в силу викладеного та на переконання апеляційного суду, не може свідчити про обґрунтованість заявлених апеляційних вимог.
Не свідчить вона про обґрунтованість апеляції і з огляду на те, що вона є документом невідомого походження.
Копіями невідомого походження, як зазначено у  правових позиціях Верховного суду України у справах №6-57743св10, №6-29420св10, є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом.
Разом з тим, ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції такої можливості щодо перевірки справжності цієї довідки шляхом співставленням із оригіналом апелянтом не надано.
Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Макарівського районного суду Київської області від 01 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

 

Головуючий                                                                А.С. Сержанюк

 

Судді:                                                                          В.В. Гуль

 

                                                                                      Є.М. Суханова