ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 819/1075/16
адміністративне провадження № К/9901/22065/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Данилевич Н.А.,
суддів: Смоковича М.І.,  Шевцової Н.В., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу, поновлення на посаду, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року (головуючий суддя - Чепенюк О.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року (головуючий суддя - Сеник Р.П., судді - Хобор Р.Б., Попко Я.С.) у справі № 819/1075/16.

І. Суть спору
Короткий зміст позовних вимог

09.09.2016 ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України про визнання неправомірним та скасування наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року, поновлення на посаді.
На обґрунтування позовних вимог указує, що після призначення прокурором Івано-Франківської області Стратюка О.М. в службовому кабінеті останнього позивачу та іншим заступникам прокурора області 16 липня 2016 року було продиктовано заяву на ім`я Генерального прокурора України про звільнення з займаної посади з зазначенням дати 18 липня 2016 року. Зміст такої заяви не відповідав вимогам пункту 1 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІІ щодо дострокового припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням, а тому позивач вважав таку заяву нікчемною, тобто такою, яка не підлягає розгляду. Проте, 12 серпня 2016 року ОСОБА_1 було ознайомлено з копією оскаржуваного наказу Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року про його звільнення з посади заступника прокурора Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням. З даним наказом позивач не погоджується, оскільки заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням у встановленому порядку не подавав, а заява від 18 липня 2016 року має інший зміст та не могла бути підставою для звільнення з посади. 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24.10.2016 року, яка була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Відмовляючи в позовних вимогах суди попередніх інстанцій виходили з того, що в даному випадку оскаржуваний наказ Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року прийнятий стосовно звільнення ОСОБА_1 з адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури), тому, до таких правовідносин положення статті 38 Кодексу законів про працю України не застосовуються. Порядок звільнення прокурора з адміністративної посади регламентований спеціальним законодавством статтею 41 Закону України «Про прокуратуру», яка не передбачає строку, протягом якого розглядається заява про звільнення з адміністративної посади. Суди вказали, що ОСОБА_1 не надано суду доказів здійснення на нього будь-якого психологічного тиску та впливу з боку роботодавця чи інших осіб з метою примусити написати заяву про звільнення. Відсутні докази існування конфлікту між позивачем та прокурором Івано-Франківської області Стратюком О.М. , який міг би спричинити написання вищезазначеної заяви.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

22 лютого 2017 року позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року, в якій просив їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
На обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив про неправильне та неповне дослідження доказів судами попередніх інстанцій, неправильне встановлення обставин по справі, не застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини.
Вказує, що висновки судів про подання позивачем належної заяви про звільнення з посади заступника прокурора Івано-Франківської області у зв`язку з достроковим припиненням повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням є неправильними, крім того, вважає, що суди зробили неправильний висновок про незастосування положень ст. 38 Кодексу законів про працю України до правовідносин, які виникли під час прийняття наказу про звільнення позивача з адміністративної посади.
Відповідач  надав до Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких посилаючись на правомірність та обґрунтованість рішень судів попередніх інстанцій, просив залишити оскаржувані рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення. Вказував, що відповідно до приписів ч.4 ст.41 Закону №1697 звільнення прокурора з адміністративної посади не припиняє його повноважень прокурора. Звертає увагу суду на те, що позивача з 23.08.2016 року було призначено на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Івано-Франківської області, а отже, є вірними висновки судів про те, що позивача звільнили саме з адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури), тому, до таких правовідносин положення статті 38 Кодексу законів про працю України не застосовуються
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2020 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні.
II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Позивач з 01 серпня 1989 року працює в органах прокуратури.
20 березня 2014 року наказом виконуючого обов`язки Генерального прокурора України № 220к призначено старшого радника юстиції ОСОБА_1 заступником прокурора Івано-Франківської області (а. с. 8).
Матеріали справи містять належним чином засвідчену копію заяви ОСОБА_1 від 18 липня 2016 року, адресовану Генеральному прокурору України Луценку Ю.В. (а. с. 28). В такій заяві ОСОБА_1 просив звільнити його з займаної посади за власним бажанням. Заява зареєстрована в Книзі обліку вхідної кореспонденції відділу роботи з кадрами територіальних прокуратур управління роботи з кадрами Департаменту кадрової роботи Генеральної прокуратури України 21 липня 2016 року за № 76 (а. с. 31-32).
Будь-яких заяв від ОСОБА_1 про відкликання заяви про звільнення з посади від 18 липня 2016 року чи про здійснення тиску позивач до Генеральної прокуратури України не подавав. При цьому, заява ОСОБА_1 у відповідності до вимог Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України № 103 від 24 лютого 2016 року, була зареєстрована у книзі Департаменту кадрової роботи та державної служби Генеральної прокуратури України.
Наказом Генерального прокурора України від 12 серпня 2016 року № 189к відповідно до пункту 3 частини першої статті 9, підпункту 4 пункту 5-1  «Перехідних положень» Закону України «Про прокуратуру» звільнено старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Івано-Франківської області у зв`язку з поданням заяви про припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням (пункт 1 частини першої статті 41 Закону України «Про прокуратуру»), як підставу вказано заяву ОСОБА_1 . З копією наказу позивача ознайомлено 12 серпня 2016 року (а. с. 29-30).
23.08.2016 року наказом прокурора Івано-Франківської області № 744к ОСОБА_1 призначений на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Івано-Франківської області (а. с. 33-35).
На посаду заступника прокурора Івано-Франківської області відповідно до наказу Генерального прокурора України № 189к від 18 серпня 2016 року призначений Вахітов Р.Ф. на підставі подання виконуючого обов`язки прокурора Івано-Франківської області Торованина В.Д. від 12 серпня 2016 року та заяви Вахітова Р.Ф. від 12 серпня 2016 року (а. с. 57-62).
ІІІ.  ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII, яким встановлено статус прокурорів та особливий порядок їх призначення, переміщення, звільнення з посади, надання відпустки, оплати праці тощо.
Порядок та перелік посад на які призначає та з яких звільняє Генеральний прокурор України визначено ст.ст. 39 та 41 Закону.
Згідно з п.п. 4 п. 5-1 розділу XIII "Перехідні положення Закону до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ "Прикінцеві положення" цього Закону, прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів особам, уповноваженими приймати такі рішення.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 39 Закону адміністративними посадами у регіональних прокуратурах є посади заступників керівників регіональних прокуратур. 
Підстави звільнення прокурора з адміністративної посади визначено п.1 ч.1 ст. 41 Закону якої, зокрема, передбачено, що Генеральний прокурор України звільняє прокурора з адміністративної посади у разі подання заяви про дострокове припинення повноважень на адміністративній посаді за власним бажанням.
Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Звільнення прокурора з адміністративної посади не припиняє його повноважень прокурора (частина четверта статті 41 Закону України «Про прокуратуру»).
Відповідно до статті 64 Закону України «Про прокуратуру» до прийняття рішення про призначення прокурора на іншу посаду в органі прокуратури, в якому він обіймав адміністративну посаду, чи переведення на посаду до іншого органу прокуратури або звільнення з посади прокурора - повноваження прокурора лише зупиняються. За працівником зберігаються гарантії матеріального, соціального та побутового забезпечення, передбачені законодавством для прокурорів.
Підстави для звільнення прокурора з посади в органі прокуратури визначенні статтею 51 Закону України «Про прокуратуру». 
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Колегія суддів вказує, що підстави звільнення прокурора з адміністративної посади визначено п.1 ч.1 ст. 41 Закону, натомість підстави для звільнення прокурора з посади в органі прокуратури визначенні статтею 51 Закону України «Про прокуратуру».
Судми попередніх інстанцій було встановлено, що позивача було звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.41 Закону (за власним бажанням).
Крім того, ОСОБА_1 надав згоду на призначення його на посаду начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів прокуратури Івано-Франківської області і наказом прокурора області від 23 серпня 2016 року № 744к був призначений на зазначену посаду, яка також є адміністративною посадою (керівник підрозділу регіональної прокуратури).
Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що оскаржуваний наказ Генерального прокурора України № 189к від 12 серпня 2016 року прийнятий стосовно звільнення ОСОБА_1 з відповідної адміністративної посади, а не з посади прокурора (органів прокуратури), тому до таких правовідносин положення статті 38 Кодексу законів про працю України не застосовуються.
Також, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що його примусили подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням, оскільки ОСОБА_1 не надано суду доказів здійснення на нього будь-якого психологічного тиску та впливу з боку роботодавця чи інших осіб з метою примусити написати заяву про звільнення. Відсутні докази існування конфлікту між позивачем та прокурором Івано-Франківської області Стратюком О.М. , який міг би спричинити написання вищезазначеної заяви. 
Матеріали справи не містять жодних підтверджень того, що на позивача чинився тиск при написанні заяви про звільнення за власним бажанням, у тому числі доказів звернення з цього приводу до правоохоронних органів. 
Вказані обставини свідчать про те, що рішення про звільнення з адміністративної посади за власним бажанням було прийнято позивачем з власної волі та з усвідомленням наслідків такого рішення. 
У контексті оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, Верховний Суд вважає, що ключові аргументи касаційної скарги отримали достатню оцінку.
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.
Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Ураховуючи наведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
Керуючись статтями 341, 343, 349-354, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі № 819/1075/16 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Н.А. Данилевич М.І. Смокович   Н.В. Шевцова