Єдиний унікальний номер 227/787/20 
Номер провадження 22-ц/804/3072/20        

П О С Т А Н О В А
Іменем  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 року Донецький апеляційний суд колегією суддів у  складі:

Головуючого судді             Никифоряка Л.П.
Суддів                   Азевича В.Б., Новікової Г.В., 
за участі секретаря судового засідання    Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу що виникла із земельних правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати, в якій подано апеляційну скаргу Товариством з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року (головуючий у першій інстанції Хандурін В.В.), -
В С Т А Н О В И В:

04 березня 2020 року ОСОБА_1 подала в суд  позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» - Товариства з вимогою розірвати Договір оренди земельної ділянки, укладений між нею та Товариством 19 листопада 2008 року - Договір оренди землі; та просила стягнути заборгованість з орендної плати за період 2014 - 2019 роки в розмірі 52 263,00грн, пеню 0,1 % у розмірі 19 075,98грн та 3 % річних від простроченої суми у розмірі 1 567,89 грн., загалом 72 906,87грн.
В обґрунтування позову посилалась на те, що вона передала в користування Товариству на 49 років належну їй на праві власності земельну ділянку, однак останнє не виконує взяті за Договором оренди землі зобов`язання щодо сплати за оренду, в строк не пізніше 31 грудня кожного року, у розмірі не менше 1,5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. 

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано Договір оренди землі та стягнуто з Товариства на користь позивача заборгованість за орендною платою за 2014-2019 роки у розмірі 34 239,26грн; 3% річних від простроченої суми у розмірі 882,63 грн.; та 0,1 % пені за кожен день прострочення за 2014-2019 роки у розмірі 10 738,94грн, загалом 45860,83грн та вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 

   В апеляційній скарзі Товариство просило рішення скасувати та відмовити в позові. Доводи апеляційної скарги зводились до того, що суд першої інстанції не дав правової оцінки тій обставині що ОСОБА_1 , за відсутності жодних перешкод протягом 2008-2020 років не пред`являла вимоги про сплату орендної плати та тим самим не проявляла зацікавленості в отриманні орендної плати за спірним договором. 
Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до неправильного визначення судом правовідносин і висновок з приводу того, що відповідачем порушена істотна умова договору щодо орендної плати за користування землею зроблено всупереч фактичних обставин та поведінки позивача, для якої отримання орендної плати за Договором оренди землі не було тим, на що вона розраховувала при укладенні цього договору.
Також суд не вірно визначив розмір заборгованості із орендної плати на підставі норми права що носить рекомендаційних характер; та без жодних правових підстав не застосував положення статті 601 Цивільного кодексу України про зарахування зустрічних однорідних вимог.

На час розгляду справи позивач ОСОБА_1 , через представника ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу в якому стверджувала про систематичну несплату Товариством орендної плати, з огляду на що, вважала рішення суду законним, обґрунтованим та таким що узгоджується із правовими висновками касаційного суду.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту рішення, яке оскаржено, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, за відсутності позивача повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, також за відсутності відповідача від представника якого надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН№161449 ОСОБА_1 на підставі розпорядження голови Добропільської міської ради від 18 березня 2005 року №81 є власником земельної ділянки для ведення сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1422084400:01:000:0124, площею 5,30 га на території Криворізької сільської ради Добропільського району /а.с. 9/. 

Станом на 12 грудня 2019 року, за Інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №1422483900:40:000:0124 площею 5,300га що розташована в Криворізькій сільській раді Добропільського району зареєстроване за ОСОБА_1 /а.с.10-12/.

19 листопада 2008 року ОСОБА_1 , як орендодавець згідно Договору оренди, зареєстрованому згідно вимог законодавства, передала строком на 49 років, орендарю Товариству земельну ділянку з кадастровим номером №1422483900:40:000:0124 площею 5,300га що розташована в Криворізькій сільській раді Добропільського району. За змістом пунктів 11, 13 Договору оренди землі орендна плата повинна була вноситись один раз на рік до 31 грудня в розмірі який мав переглядатися один раз на два роки; та пунктом 14 передбачалось що, у разі невнесення орендної плати у строки визначені цим договором справляється пеня у розмірі 0,1% несплаченої суми а кожен день прострочки /а.с.13-14/.

На виконання Договору оренди орендодавець передав, а орендар прийняв земельну ділянку розміром 5,30га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 19 листопада 2008 року про що було складено акт приймання-передачі /а.с.15/.

В заяві про зарахування зустрічних однорідних вимог зазначено, що за наслідком проведеного зарахування розмір вимог ОСОБА_1 зменшено на розмір зобов`язань з внесення орендної плати за Договором оренди землі від 19 листопада 2008 року за період з 2008 по 2019 року на суму, що підтверджена розпискою /а.с.21, а.с. 37/.

Згідно інформації відділу Держгеокадастру в Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим №1422084400:01:000:0124 становить: за 2014 рік - 122 554,59грн, 2015 рік - 153 078,35грн, 2016 рік - 183 678,70грн, 2017 рік - 183 678,70грн, 2018 рік - 183 678,70грн, 2019 рік - 195 529,33грн /а.с. 23/.

Суд першої інстанції задовольнив позов та розірвав достроково Договір оренди землі, виходячи з того, що орендатор Товариство систематично, починаючи з 2014 року не виконує взяті на себе за договором обов`язки щодо проведення розрахунків за оренду землі, при цьому виходив з того, що за період 2014-2019 років утворилася заборгованість по орендній платі у розмірі що суд визначив відповідно до умов Договору, вартості земельної ділянки та положень чинного законодавства. Також на думку суду відповідачем в судовому засіданні не підстверджені підстави для припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції  визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з`ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права. 

У даній справі виникли правовідносини, пов`язані з орендою землі, які регулюються Земельним кодексом України - ЗК України, Законом України «Про оренду землі» - Закон, Цивільним кодексом України, іншими законами України, постановами, виданими Кабінетом Міністрів України, у випадках, передбачених цим Законом, а також договором оренди землі.

Згідно з частиною 4 статті 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове, платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння, користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі /ч.1 ст.14/. 

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Положеннями статті 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Виходячи з системного аналізу наведених положень законодавства та враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення ЦК України, слід дійти висновку, що факт систематичного порушення договору оренди земельної ділянки орендарем щодо сплати орендної плати є вичерпною та достатньою підставою для розірвання такого договору.

За таких обставин, встановивши, що має місце порушення відповідачем умов договору, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача суму заборгованості з орендної плати з урахуванням вартості землі за відповідні роки, яка підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою ТОВ «Рута-Плюс» та вірно визначився з розміром пені, яка передбачена умовами договору за несвоєчасне внесення орендної плати.

Оскільки з боку відповідача має місце порушення грошового зобов`язання, то судом першої інстанції було вірно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, якими встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Та суд першої інстанції відреагував на аргументи відповідача щодо неможливості зарахування зустрічних вимог та припинення зобов`язання. 

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 914/3217/16 (провадження № 12-176гс18) зазначено, що вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).

Оскільки у цій справі відсутні зустрічні та однорідні вимоги, які можуть підлягати застосуванню (зокрема, Товариство не є кредитором ОСОБА_1 та у позивача відсутні будь-які зобов`язання перед відповідачем), відсутні підстави для застосування статті 601 ЦК України до спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в запереченнях на позов та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині задоволення позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін. 

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рута-Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 липня 2020 року  залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 жовтня 2020 року.

Судді: