Справа № 444/3436/18                                Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/1020/20                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретаря: Сеньків Х.І.
з участю: ОСОБА_1 , його представника – ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розподіл спільно набутого майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 04 березня 2000 року між нею та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, під час якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стверджує, що під час шлюбу ними придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; автомобіль Fiat Scubo пасажирський-В, номер кузова НОМЕР_1 . Оскільки на її утриманні залишаються діти, а відповідач є затятим ігроманом, витрачає кошти на шкоду інтересам сім`ї, слід відступити від рівності часток на квартиру. З наведених підстав, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить: визнати за ОСОБА_3 право власності на 2/3 частки квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; а за ОСОБА_1 визнати право власності на 1/3 частку цієї квартири. 
Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , право власності на 2/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої 69,2 м.кв., житлова 43,1 м.кв, підвал площею 5 м.кв.
Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , право власності на 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа якої 69,2 м.кв., житлова 43,1 м.кв, підвал площею 5 м.кв.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений нею судовий збір в сумі 705,00 грн.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального права. Апелянт стверджує, що законом встановлена презумпція спільності права власності на майно, набуте в період шлюбу. Частка майна дружини чи чоловіка може бути збільшена, якщо з нею (ним) проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зазначає, що рішенням Жовківського районного суду від 12 лютого 2019 року на користь позивача призначено аліменти у розмірі по 2000 грн. на кожну дитину, які він сплачує вчасно, а позивач не довела розмір аліментів є недостатнім для забезпечення дітей. Наголошує, що не користувався правовою допомогою під час розгляду справи в суді першої інстанції, заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій він написав, що просить позов задовольнити, писав за наданим йому зразком, а наслідки подання такої заяви йому не було роз`яснено. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково та визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення  ОСОБА_1  та його представника –  ОСОБА_2  на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення та заяву ОСОБА_3  щодо визнання апеляційної скарги,дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відповідач, ОСОБА_1 , визнав позовні вимоги, подавши до суду заяву про зменшення позовних вимог. 
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства про розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Судом першої інстанції встановлено, що з 04 березня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі у них народилося троє дітей, а саме дочка, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,син, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
За час спільного проживання у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 придбали квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 69.2 кв.м., житловою площею 43.1 кв.м., підвал площею 5 кв.м., яка складається з трьох житлових кімнат, кухні, ванної кімнати, коридору, туалету, балкону, лоджії. 
Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7531795 від 03.08.2013 року право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано 27 травня 2013 року за ОСОБА_1 .
З будинкової книги вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Таким чином, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, оскільки набута ними під час шлюбу.
Сторони не заперечували, що спірну квартиру було придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя.
Належних та допустимих доказів придбання спірної квартири під час перебування у шлюбі, однак за особисті кошти одного з подружжя, сторонами не надавалися.
У сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц.
Частина 1 ст. 70 СК України передбачає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Частина2 та 3 ст. 70 СК України передбачає випадки відступу від засад рівності часток подружжя.
Обгрунтовуючи позовні вимоги та необхідність відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, ОСОБА_3 покликалася на те, що з нею залишаються проживати діти, а відповідач не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї.
Враховуючи положення ч. ч. 2 3 ст. 70 СК України, колегія суддів вважає, що проживання дітей з позивачем саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17.
Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивач не довела.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя у майні, набутому під час шлюбу.
Крім того, в судовому засіданні, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_3 подала заяву про визнання апеляційної скарги, в якій просила змінити рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року та визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в рівних частинах. 
З огляду на те, що відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у майні, набутому під час шлюбу, беручи до уваги заяву ОСОБА_3 про визнання апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381- 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 11 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15.10.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О. 

Судді: Крайник Н. П. 

Цяцяк Р. П.