ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2381/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 листопада 2020 року                                                                                    м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Оксененка О.М., Аліменка В.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірними дій та стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати неправомірними дії військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки.
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі 10337,10 грн. та за 2019 рік у розмірі 13857,25 грн., всього 24194,35 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивачем зазначалось, що невиплата військовою частиною НОМЕР_1 матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки, за наявності передбачених законом підстав, є протиправною, оскільки суперечить приписам норм чинного законодавства та порушує його права і соціальні гарантії. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року адміністративний позов задоволено  повністю.
В апеляційній скарзі Військової частини НОМЕР_1 , остання посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову.
Зокрема, скаржник наполягає на тому, що доведені граничні обсяги видатків та отримані військовою частиною асигнування протягом 2018 - 2019 років є недостатніми для виплати військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 матеріальної допомоги.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 , в якому він просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також зауважено, що позиція суду першої інстанції узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 у справі № 824/166/15-а.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу в військовій частині НОМЕР_1 Державної спеціальної служби транспорту на посаді начальника служби тилу.
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 № 2/РС від 24.01.2020  позивач був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України за підпунктом “а” пункту 2 (у зв`язку із закінченням строку контракту) частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” з правом носіння військової форми одягу і відповідно наказом командира військової частини НОМЕР_1 .
Під час проходження військової служби 12.12.2018 позивач подав по команді рапорт (вх. № 7036 від 13.12.2018) з проханням надати йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік, передбачену постановою постановою Кабінету Міністрів Уукраїни № 704 від 30.08.2017 року “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (далі - Постанова № 704)
Також 05.12.2019 позивач подав по команді рапорт (вх. № 6864 від 07.12.2019) з проханням надати йому матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2019 рік.
Листом від 18 червня 2020 року № 918, після звільнення позивача з військової служби, Військова частина НОМЕР_1 відмовила останньому у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 та 2019 роки з посиланням на те, що вказані вище рапорти відповідачем не отримувались, а заява від 12.06.2020  написана ним не як військовою, а вже цивільною особо, а тому не підлягає задоволенню.
Не погодившись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з позовом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України".
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30 серпня 2017 року № 704 (далі - Постанова № 704) установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Підпунктом 3 пункту 5 цієї постанови надано право керівникам державних органів у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання надавати один раз на рік військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), особам рядового і начальницького складу матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення, та допомогу для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно пункту 7 Постанови № 704 видатки, пов`язані з реалізацією цієї постанови, здійснюються в межах асигнувань на грошове забезпечення, передбачених у державному бюджеті для утримання державних органів.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Відповідно до пунктів 2, 4 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає одноразові додаткові види грошового забезпечення, що яких належать, зокрема, допомоги.
Грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби.
Пунктами 1, 7, 9 розділу ХХIV Порядку № 260 визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Виплата матеріальної допомоги здійснюється за рапортом військовослужбовця на підставі наказу командира (начальника), а командиру (начальнику) - наказу вищого командира (начальника) за підпорядкованістю із зазначенням у ньому розміру допомоги.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
Наказом Міністерства оборони України від 15.03.2018 № 65 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2018 рік» (далі - Наказ № 65) передбачено, що матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань виплачувати військовослужбовцям у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення (без урахування винагород і морського грошового забезпечення).
Накази про виплату матеріальної допомоги видавати виключно в межах доведених граничних обсягів видатків та отриманих асигнувань на її виплату з урахуванням порядку, передбаченого пунктом 7 цього наказу після розгляду заяв військовослужбовців.
У заявах про виплату матеріальної допомоги зазначаються конкретні причини (важкий стан здоров`я військовослужбовця або членів його сім`ї, смерть рідних по крові або шлюбу, пожежа або стихійне лихо та інші поважні причини), які стали підставою для порушення клопотання та розмір потреби.
Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Цей вид грошового забезпечення надається військовослужбовцям у межах асигнувань та у розмірі, що не перевищує розміру місячного грошового забезпечення, за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач виконав усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, зокрема подав за підпорядкуванням рапорти від 12.12.2018 та від 05.12.2019.
Рапорт на виплату допомоги за 2018 року поданий позивачем 12.12.2018 (вх. № 7036 від 13.12.2018), а за 2019 рік поданий 05.12.2019 (вх. № 6864 від 07.12.2019),
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 від 03.03.2020 № 343 розмір його грошового забезпечення за грудень 2018 складав 10337,10 грн., а за грудень 2019 року 13857,25 грн.
Причиною для відмови у наданні позивачу матеріальної допомоги, відповідачем у відповіді № 918 від 18.06.2020 вказано що, на момент прийняття цього рішення, позивач не є військовослужбовцем, що, на переконання колегії суддів, є недоречним, позаяк на момент подачі відповідних рапортів, ОСОБА_1 був військовослужбовцем та проходив військову службу.
Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що обсяги видатків та отримані військовою частино асигнування протягом 2018 - 2019 років є недостатніми для виплати військовослужбовцям ВЧ НОМЕР_1 матеріальної допомоги.
Проте, колегія суддів наголошує на тому, що відповідач будь-яких доказів відсутності фінансування чи вчинення ним дій, спрямованих на отримання такого фінансування не надав. Тому, судом апеляційної інстанції відповідні посилання відповідача відхиляються.
Окрім того, суд не вважає правомірним посилання на відсутність коштів як підставу для відмови у реалізації позивачем своїх прав.
Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), у рішенні по справі "Кечко проти України" від 08.11.2005 зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії" №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-III) (пункти 23, 26).
У рішенні Європейського Суду з прав людини по справі "Будченко проти України" від 24.04.2014, вказано, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі "Бейелер проти Італії" (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000-І) (пункт 40).
Отже, як пояснив Європейський Суд з прав людини, держава не може відмовляти у здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання. Відсутність бюджетних коштів також не може бути причиною невиконання державою взятих на себе зобов`язань.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про неправомірність бездіяльності відповідача, яка полягає у невиплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань позивачу, який виконав для її отримання всі залежні від нього дії, а підстави для відмови у її виплаті у ході судового розгляду встановлено не було.
Посилання апелянта на те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відноситься до дискреційних повноважень, колегія суддів вважає помилковим, так як відповідач зобов`язаний за наявності визначених умов виплатити таку допомогу.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі,   так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Встановивши у ході розгляду справи неправомірність оскаржуваної бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу спірної допомоги, колегія суддів вважає, що належним та ефективним способом захисту прав позивача, який унеможливить будь-які подальші зловживання, є стягнення такої допомоги з відповідача у розмірі місячного грошового забезпечення позивача (згідно Наказу № 65, пункту 1 розділу ХХIV Порядку № 260, підпункту 3 пункту 5 Постанови № 704), який відповідачем не заперечується.
Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловив Верховний Суд у постанові від 21.11.2018 у справі № 824/166/15-а, яка на виконання ч. 5 ст. 242 КАС України враховується колегією суддів.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у відзиві на позовну заяву, з урахуванням яких, суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий  суддя                                                                                                                І.О.Лічевецький

Суддя                                                                                                                                      О.М.Оксененко

Суддя                                                                                                                                      В.О.Аліменко