КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

  Справа №752/20710/18                                                                              Головуючий у І інстанції Хоменко В.С.
  Провадження №22-ц/824/12398/2020                                                        Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 листопада 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                   Голуб С.А.,  
          суддів:                                   Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У грудні 2019 року старший державний виконавець Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченко М.О. звернувся до суду першої інстанції з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника, посилаючись на те, що на виконанні у Голосіївському районному відділі ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві перебуває виконавче провадження ВП №59859240 з примусового виконання виконавчого листа №752/20710/18 від 21.01.2019 виданого Голосіївським районним судом м. Києва на підставі рішення від 20.11.2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 111487,84 грн.
22 серпня 2019 року згідно ст. ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №59859240, якою зобов`язано боржника ОСОБА_1 подати декларацію про доходи та майно боржника протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження та попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження.
Одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження в порядку ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем 22 серпня 2019 року винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.
Рішення суду станом на день звернення до суду з таким поданням боржником не виконано. Вжиті виконавцем заходи не призвели до виконання рішення суду боржником, боржник ухиляється від виконання рішення суду. Згідно відповіді з Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 на протязі 2019 року багаторазово перетинав кордон України.
Таким чином, незважаючи на обізнаність про відкрите виконавче провадження та залишок великого боргу, боржник продовжує перетинати кордон України.
З метою забезпечення виконання судового рішення та на підставі викладеного в поданні, державний виконавець просив суд першої інстанції тимчасово обмежити ОСОБА_1 право виїзду за кордон до виконання ним зобов`язань, покладений виконавчим листом №752/20710/18, виданого 21 січня 2019 року Голосіївським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 111 487 грн. 84 коп.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року подання задоволено та встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа до моменту виконання ним своїх зобов`язань у ВП №59859240 щодо примусового виконання виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва №754/20710/18 від 21 січня 2019 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 111487,84 грн.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та без повного з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що постанови про виконавче провадження не отримував, про виконавче провадження дізнався з відкритих джерел, коли 10 лютого 2020 року його не випустили за кордон на підставі Рішення про відмову в перетині Державного кордону України громадянину України від 10 лютого 2020 року.
05 березня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про отримання копії ухвали суду від 09 грудня 2019 року, але копію ухвали отримав лише 20 березня 2020 року.
Також скаржник не заперечує, що виїжджав за кордон в 2019 році в пошуках роботи та 07 лютого 2020 року ОСОБА_1 уклав трудовий контракт №16/07/02/2020 з прийняттям його на посаду інженера.
Станом на день звернення з апеляційною скаргою ОСОБА_1 зазначає, що в Україні не може працевлаштуватися у зв`язку з віковим бар`єром та наявністю інших факторів. А у зв`язку з наявністю заборони виїзду за кордон у ОСОБА_1 відсутня можливість працевлаштуватися по укладеному трудовому контракту та  він не може здійснювати погашення заборгованості перед банком, у зв`язку з відсутністю заробітку.
Окрім того,  як вбачається з матеріалів справи, суду першої інстанції не було надано доказів, що постанова про відкриття виконавчого провадження була отримана боржником, а зі змісту подання старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченко Максима Олександровича не вбачається, що боржник ухиляється від виконання зобов`язань за рішенням суду.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсним обставинам справи. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Представник АТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Надав пояснення в яких поставив під сумнів укладений ОСОБА_1 трудовий контракт у Словацькій республіці. Також із відкритих джерел представник АТ КБ «ПриваБанк» здобув інформацію, що ОСОБА_1 є керівником ТОВ «Паливно-Енергетична компанія «Петрогаз» та засновником ТОВ «Об`єднана нафтогазова компанія України «ОНГКУ», а тому твердження апелянта, що він не може працевлаштуватись в Україні, а тому йому необхідний виїзд за межі України для працевлаштування, на думку представника АТ КБ «ПриватБанк» є неправдивими.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неявка інших учасників справи, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду не перешкоджає розгляду справи.
         Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, які з`явилися в судове засідання, доходить висновку що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 умисно ухиляється від виконання власних боргових зобов`язань у виконавчому провадженні з примусового виконавчого листа Голосіївського районного суду м. Києва 754/20710/18 від 21.01.2019 про стягнення заборгованості у розмірі 111487,84 грн.
Задовольняючи подання державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка М.О., суд першої інстанції виходив з того, що станом на момент подачі вказаного подання відсутні докази того, що ОСОБА_1 вчинялися будь-які дії щодо виконання судового рішення, відсутні докази наявності об`єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду, хоч в будь-якій їх частині, відповідно боржник ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, що підтверджується матеріалами подання.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках - на приватних виконавців.
Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.
Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзд в Україну громадян України» (стаття 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням.
Відповідно до ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником, за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Тобто, за змістом ч. 1 та ч. 3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення, що примусово виконується у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
При цьому, ч. 3 ст. 441 ЦПК України передбачає, що такий захід забезпечення виконання судового рішення, як тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України щодо особи, яка ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням та на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Судова колегія вважає, що тимчасове обмеження права виїзду за межі України щодо ОСОБА_1 порушує його права на вільне пересування і вважає, що застосоване до ОСОБА_1 обмеження не відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v.Bulgaria» від 26.11.2009), а саме:
1)    обмеження не ґрунтується на законі (п.19 ч.Зст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч. 1, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.441 ЦПК України);
2)     обмеження не переслідує легітимну мету, передбачену у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: в даному випадку обмеження не спрямоване на захист прав стягувача щодо ефективного виконання судових рішень;
3)     обмеження не перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто не є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника і не сприятиме виконанню судових рішень та не запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.
Окрім того, державним виконавцем не доведено факт ухилення боржником від виконання рішення суду, що ухвалено у даній справі. Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 було відомо про наявність рішення суду першої інстанції, як і відсутні відомості про те, що останній знав про наявність відкритого виконавчого провадження.
Посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» на те, що ОСОБА_1 працевлаштований в Україні, не можуть бути прийняті судом до уваги при вирішенні питання щодо законності оскаржуваної ухвали, оскільки ці обставини є другорядними. Перш за все, суд першої інстанції при постановленні цієї ухвали мав перевірити обставини щодо ухилення боржника від виконання боргового зобов`язання, однак доказів на існування таких обставин матеріали справи на час ухвалення судового рішення не містили. Не зміг послатись на такі докази і представник АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що ухвала суду першої інстанції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон постановлена з порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 441 ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, заінтересовані особи: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_1  скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні подання старшого державного виконавця Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шевченка Максима Олександровича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: