ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8098/20 Справа № 214/5450/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 214/5450/19
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Зубакової В.П., 
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.,
сторони:
позивачка – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року, яке ухвалене суддею Гринем Н.Г. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 13 липня 2020 року, -
ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, внаслідок залиття належної їй квартири.
В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 . 
Відповідач є власником та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що знаходиться поверхом вище, над квартирою позивачки.
26.06.2019 року був складений акт про затоплення квартири позивачки, згідно якого мешканці квартири АДРЕСА_2 самостійно, без погодження з ТОВ «Житлосервіс», перекрили стояки, що знаходяться в технічному підвалі та демонтували стояки та отоплювальні прилади (батареї), що призвело до затоплення її квартири. 
При обстеженні квартири АДРЕСА_1 встановлено, що внаслідок запотлення квартири видно сліди затікання на стелі та на підлозі в кімнаті, спальні, кухні, коридорі, в ванній кімнаті та туалеті. Затоплена вся електропроводка, розетки знеструмлені. В результаті затоплення пошкоджено: шпалери розійшлись по швам, місцями відклеїлись від стін та стелі у двох кімнатах, коридорі, туалеті, сліди підтікання; покриття лінолеум та плитка для підлоги ПВХ; деформовані міжкімнатні двері, віконні рами та підвіконники (набухла краска, випала шпаклівка); частково пошкоджено кухонний гарнітур – нижня частина ДСП деформована. 
Позивачка неодноразово зверталась до відповідача про відшкодування їй суми, понесеної нею матеріальної шкоди, однак добровільно шкода не відшкодована. Враховуючи, що відповідач не відшкодував шкоду у добровільному порядку вона вимушена була звернутись до суду.
Позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 65 998,26 грн., судовий збір у розмірі 768,40 грн. та витрати по оплаті звіту про оцінку вартості спричиненої шкоди майну внаслідок затоплення в сумі 2000 грн.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : 31 152 грн. 00 коп. матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири; 362 грн. 69 коп. в рахунок відшкодування судових витрат; 2 000 (грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат за виготовлення Звіту про оцінку вартості спричиненої шкоди майну.
Ухвалою Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2020 року виправлено описку, допущено в тексті рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, внаслідок залиття належної їй квартири. Зазначено правильним ім`я відповідача, як ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Бєлова Т.О., просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на те, що судом не надано належну правову оцінку доказам, наданим в обґрунтування заявлених позовних вимог. 
Зокрема, відповідач вважає, що судом першої інстанції не надано належну правову оцінку доказам щодо дійсних причин затоплення квартири позивачки.
Вказує, що акт не відповідає вимогам законодавства, вважає, що акт повинен бути складений за обов`язковою участі винної особи.
Крім того, вказує, що в позовній заяві позивачка зазначає, що затоплення відбулось 19.06.2019 року, проте, в Акті від 26.06.2020 року зазначено, що затоплення відбулось 25.06.2020 року.
Вважає, що вина відповідача не доведена, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують зворотнє.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 13.08.1993 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства міськвиконкому є одноособовою власницею квартири АДРЕСА_1 (а.с.7-9).
Відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 , що ним не заперечується.
Згідно Акту обстеження від 26.06.2019 року, складеним працівниками ТОВ «Житлосервіс-КР», в присутності позивачки, причиною затоплення стало те, що мешканці квартири АДРЕСА_2 самостійно, без погодження с Житлосервіс-КР», перекрили стояки центрального опалення у технічному підвалі і демонтували стояки та опалювальні прилади в квартирі АДРЕСА_3 . При обстеженні квартири АДРЕСА_4 видно сліди затікання на стелі та підлозі у кімнаті, спальні, кухні, коридорі, ванній та туалеті (вся квартира), затоплені всі розподільні коробки (квартира знеструмлена). Згідно висновків комісії: для підготовки будинку до опалювального періоду 25.06.2019 року були викликані представники теплоцентралі для здачі зап. арматури центрального опалення. Згідно Правил ТЕТУ, представник організації теплопостачання має право вимагати від споживача виконати притирку зап. арматури і заповнити стояки для перевірки цілостності трубопроводу, що і було виконано. З актом ознайомлена мешканець квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 , мешканець квартири АДРЕСА_2 двері не відчинив та на телефонні дзвінки НОМЕР_2 не відповідає ( а.с. 10).
10 липня 2019 року ТОВ «Центр експертного дослідження», за заявою позивачки, було складено звіт, відповідно до якого вартість ремонтно-відновлювальних робіт, що необхідно провести позивачці для відновлення квартири після залиття, склала 65 998,26 грн.(а.с. 12-64).
Вартість послуг за проведення дослідження становить 2 000 грн. (а.с.11).
Відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи від 16.03.2020 року та фото-таблиці до неї, сума матеріальних збитків, спричинених затопленням квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , станом на момент проведення експертизи (березень 2020 року), становить 31 152,00 грн. Причини затоплення квартири АДРЕСА_1 встановити не представилось можливим, внаслідок відсутності експерта в момент затоплення, але згідно акту від 26.06.2019 року, складеному ТОВ «Житлосервіс-КР»: «причиною затоплення стало те, що мешканці квартири АДРЕСА_2 самостійно, без погодження с Житлосервіс-КР», перекрили стояки центрального опалення у технічному підвалі і демонтували стояки та опалювальні прилади в квартирі». У квартирі АДРЕСА_4 наявні - характерні дефекти, які виникають від пошкодження водою (від залиття жовто-бурі плями, потьоки, розводи, які мають характерні контури, а також відшарування фарбованого шару, здуття) на внутрішній обробці оздоблювальних матеріалів приміщень квартири АДРЕСА_4 ( а.с.101-122)
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та наявності правових підстав для часткового задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачці затопленням її квартири. 
Між сторонами виникли правовідносини стосовно відшкодування позивачці шкоди завданої в результаті затоплення.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; особливості предмета позову, тощо.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже, підставою цивільно-правової відповідальності як обов`язку відшкодувати шкоду, є заподіяння майнової шкоди.
Відповідно до частини другої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно з пунктом 11 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45) власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків несуть відповідальність згідно із законодавством.
Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідносини, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.
Згідно з частинами першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відтак тягар доведення відсутності вини покладається на відповідача. 
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Згідно роз`яснень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, вина. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна одночасна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення.
У частині третій статті 12 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.
Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.
Так, особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини.
Відповідно до частини другої статті 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Тобто, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно– правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим кодексом.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вина відповідача не доведена та матеріали справи не містять доказів, які підтверджують зворотнє, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеєр Б.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands») від 27.10.93, заява №14448/88, §33).
Створення рівних можливостей учасникам процесу в доступі до суду та до реалізації та захисту їхніх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи обставини та висновки, зазначені у акті від 26.06.2019 року, висновок судової будівельно-технічної експертизи від 16.03.2020 року № 13-20, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачка по справі довела той факт, що затоплення квартири відбулось з вини відповідача по справі, в той час як посилання останнього на те, що складений акт не відповідає вимогам встановленим законом, не знімає з нього відповідальності, як власника квартири, який не спростував того факту, що шкоди позивачці завдано не з його вини.
Крім того, самі по собі акти є одним із доказів, що підтверджують факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини не спростовані відповідачем, як і не спростовано належними та допустимими доказами його вини у залитті квартири позивачки, хоча це є його процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.
Пунктом 2.3.6. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76 встановлено, що у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого наведена у додатку № 4 до вказаних Правил.
Згідно з додатку № 4 вказаних правил акт про залиття, аварію, що трапилась на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) має містити відомості: про дату та місце його складання; склад комісії; адресу, за якою трапилось залиття; описуються подія та наслідки події (що залито, обсяги робіт, ушкодження); причина залиття; висновки та рекомендації комісії; відомості про особу, яка заподіяла шкоду; підписи членів комісії. Крім того, з вказаним актом мають бути ознайомлені мешканці квартир.
Пунктом 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, передбачено, що у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, який повинен встановлювати причини залиття, зокрема чи залиття спричинено унаслідок несправності внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення та з`ясування питання чи не було це наслідком недбалості осіб, мешканців квартир або інші обставини, що могли спричинити залиття. Форма вказаного акта встановлена в додатку №4 до Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій.
В Акті про залиття обов`язково описується що трапилося і які наслідки (що залите, які обсяги робіт, які ушкодження, які речі ушкоджено, чітко зазначається причини залиття (несанкціоноване втручання мешканців квартири у роботу системи (заміна радіаторів, трубопроводів, вентилів, рушникосушарок тощо), незадовільне технічне обслуговування систем, передчасний вихід з ладу радіаторів опалення, трубопроводів, вентилів, гнучких підводок та ін.).
Тобто, факт залиття квартири та його наслідків фіксується актом комісійного обстеження квартири за участю представників організації (підприємства), яка, відповідно до укладеної угоди, є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, представників організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди обслуговує внутрішньобудинкові системи опалення та водопостачання, представника власника будинку, будинкового комітету та затверджується начальником організації (підприємства), яка відповідно до укладеної угоди надає послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Присутність зацікавлених осіб від потерпілої сторони та з боку винної є обов`язковою. Акт обов`язково має бути підписаний всіма членами комісії. Відмова від підпису складеного акта присутніми особами від потерпілої сторони та з боку винної не впливає на його чинність. В такому випадку в акті має бути зазначено, що згадані особи підписувати складений акт відмовилися та зазначити причини такої відмови.
Основною метою при складанні акту залиття квартири є встановлення причин залиття, та осіб, відповідальних за спричинену шкоду.
Зазначений акт підписаний, затверджений начальником участка та не спростований, а отже може бути покладений в основу висновку про причини затоплення квартири позивачки.
Тобто, наданий позивачкою акт за формою та змістом відповідає встановленій формі, не супераечить іншим доказам у справі, а наведені в ньому дані відповідачем не спростовані.
Також, слід врахувати, що статтями 151, 177, 179 ЖК України та статтями 322, 323 ЦК України передбачений обов`язок громадян забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно - технічного та іншого обладнання, дотримуватися Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 (з наступними змінами).
Зокрема, пунктом 7 Правил передбачено обов`язок власника квартири або користувача дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, санітарних норм і правил, забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень та технічного обладнання, не допускати дій, які порушують умови проживання громадян.
Таким чином, тягар утримання майна, тобто обов`язок здійснювати за свій рахунок поточний та капітальний ремонти квартири, належить власнику квартири і саме власник приватизованого житла зобов`язаний забезпечувати збереження житлових і підсобних приміщень квартири, при наявності несправностей вживати заходів щодо їх усунення.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,  оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. 
Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст постанови складено 07 жовтня 2020 року.

Головуючий:      
        
Судді: