ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/2142/20                                                     Суддя першої інстанції: Клопот С.Л.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  25 листопада 2020 року                                                                          м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача:          Степанюка А.Г.,        
суддів:                              Губської Л.В., Епель О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на проголошене о 10 годині 31 хвилині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року, повний текст якого складено 14 липня 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2020 року ОСОБА_1 (далі – Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – Відповідач, в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 19 768,20 грн., утриманих з грошового забезпечення;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 19 768,20 грн.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.07.2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 18247,57 грн. та військового збору у розмірі 1520,63 грн., а всього   19768,20 грн., утриманих з грошового забезпечення.
Стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору   у розмірі 19768,20 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що військовослужбовець, звільнений з військової служби, має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб та військовий збір з грошового забезпечення в період проходження ним військової служби.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, в/ч НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що компенсація за неотримане речове майно при звільненні не входить до грошового забезпечення, на цю виплату грошова компенсація суми податку з доходів фізичних осіб не здійснюється, тобто вона оподатковується вказаним податком на загальних підставах. Крім того, на момент нарахування та виплати компенсації за неотримане речове майно, в тому числі свого безпосереднього виключення зі списків військової частини, Позивач не брав участі в антитерористичній операції чи операції Об`єднаних сил, а тому є платником військового збору на загальних підставах.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.07.2020 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу суду не надходив.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.11.2020 року справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суд першої інстанції – без змін, виходячи з такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 27.05.2015.
Згідно рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 16.03.2020 року у справі № 620/193/20 на користь ОСОБА_1 було стягнуто грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Самостійно розрахована Відповідачем сума грошової компенсації за неотримане речове майно згідно відомості на виплату склала 101375,39 грн. 
Разом з тим, згідно виписки по надходженням по картці АТ КБ «Приватбанку» від 22.05.2020 року, на виконання вказаного рішення суду Відповідачем було перераховано Позивачу лише 81  607,19 грн. компенсації за речове майно.
ОСОБА_1 звернувся до в/ч НОМЕР_1 з проханням роз`яснити причину зменшення розміру компенсації, у відповідь його було повідомлено, що з встановленої компенсації були здійснені утримання податку на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Враховуючи встановлені вище обставини, виходячи з системного аналізу норм Конституції України,  Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»,  постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016  № 179 «Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно», суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, передбачає виплату такої компенсації у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб за місцем одержання грошового забезпечення одночасно з виплатою грошового забезпечення.
З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до п.  168.5  ст.  168 Податкового кодексу України, суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.
Згідно п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця або є особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Держспецзв`язку, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції.
Відповідно до п. 3 Порядку, виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби, що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених  Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».
За змістом пунктів 4, 5 Порядку виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Абзацом 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008  визначено, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат їх доходів, виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення та виплачується установами, що утримують військовослужбовців за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у Відповідача обов`язку з виплати Позивачу грошової компенсації в розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Судовим рішенням у справі № 620/193/20, яке набрало законної сили, встановлено протиправну бездіяльність Відповідача щодо невиплати Позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, тобто саме неправомірні дії Відповідача мали наслідком несвоєчасність виплати Позивачу такої компенсації (не в день звільнення і проведення розрахунку).
Таким чином, колегія суддів зазначає, що при належному виконанні Відповідачем своїх зобов`язань та виплаті Позивачу грошового забезпечення в повному розмірі грошова компенсація у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мала бути виплачена Позивачу одночасно з виплатою йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо протиправності дій Відповідача по утриманню податку на доходи фізичних осіб без рівноцінної компенсації втрат доходів при проведенні Позивачу виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та наявності підстав для стягнення з Відповідача вказаної суми.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 року у справі № 825/761/17.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що утримавши з належних Позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб, Відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт 168.5. статті 168 Податкового кодексу України).
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 30.04.2020 року у справі № 813/4138/17, від 22.04.2020 року у справі № 820/611/17 та від 19.02.2020 року у справі № 802/1677/16-а.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що необхідність, на переконання Відповідача, оподаткування вказаної грошової компенсації як інших доходів, що включаються до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку згідно пп. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, є помилковими, оскільки грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №802/1677/16-а.
У контексті викладеного колегія суддів вважає безпідставним посилання Апелянта на те, що така компенсація здійснювалась Позивачу не як військовослужбовцю, а як особі, яка звільнена з військової служби, у зв`язку з чим на нього не поширюються пільги визначені податковим законодавством. Такий висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.04.2020 року у справі № 813/4138/17.
На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що при належному виконанні Відповідачем своїх зобов`язань та виплаті Позивачу грошового забезпечення в повному розмірі, грошова компенсація у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, мала бути виплачена Позивачу одночасно з виплатою йому грошової компенсації за неотримане речове майно.
У розрізі наведених висновків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Пунктом 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст. 163 ПК України (пп. 1.2 п. 161 підрозд. 10 розд. XX)
Разом з тим, пп. 1.7 п. 161 підрозд. 10 розд. XX ПК України встановлено, що звільняються від оподаткування збором доходи, що згідно з розділом IV Кодексу не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичних осіб (не підлягають оподаткуванню, оподатковуються за нульовою ставкою), крім доходів, зазначених у підпунктах 165.1.2, 165.1.18, 165.1.25, 165.1.52 п. 165.1 ст. 165 Кодексу.
Аналіз викладених правових норм свідчить про те, що військовослужбовець, звільнений з військової служби має право на виплату грошової компенсації за утриманий податок з доходів фізичних осіб та військовий збір з грошового забезпечення в період проходження ним військової служби.
При цьому, з військовослужбовцем в день виключення його зі списків особового складу військової частини має бути проведений розрахунок в повному обсязі, в тому числі і виплата належних йому компенсацій.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті Позивачу компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 18247,57 грн. та військового збору в сумі 1520,63 грн., утриманих з грошового забезпечення, тому позовні вимоги в частині стягнення з Відповідача на користь Позивача компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 18247,57 грн. та військового збору в сумі 1520,63 грн., а всього 19 768,20 грн. підлягають задоволенню. 
Крім того, доводи Відповідача про те, що така компенсація здійснювалась Позивачу не як військовослужбовцю, а особі, яка звільнена з військової служби, у зв`язку з чим на нього не поширюються пільги визначені податковим законодавством є помилковими, оскільки прямо суперечать викладеним вище нормам чинного законодавства.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи Військової частини НОМЕР_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 241, 242,   243,   308,   311,   315,   316,   321,   322,   325, 328  Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів –
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року -  без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    

Суддя-доповідач:                                                                     А.Г. Степанюк

Судді:                                                                                           Л.В. Губська

                                                                                                           О.В. Епель