ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа №821/1142/18
адміністративне провадження №К/9901/35535/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді Мартинюк Н.М.,
суддів Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянув у порядку письмового провадження у касаційній інстанції адміністративну справу №821/1142/18

за позовом ОСОБА_1 
до Військової частини НОМЕР_1 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України, 
про зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 
на окрему ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року (прийняту у складі: головуючого судді Шеметенко Л.П., суддів Стас Л.В., Турецької І.О.).

І. Історія справи

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Міністерство оборони України, в якому, з урахуванням уточнень, просив зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 : 

- нарахувати і виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року; 

- нарахувати й виплатити одноразову грошову винагороду за підтримання високої бойової готовності військ, зразкове виконання службових обов`язків і бездоганну дисципліну в розмірі двох місячних окладів грошового утримання: за 2004 рік доплата, за 2005 року в повному розмірі; 

- нарахувати і виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік; 

- нарахувати і виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання; 

- нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік; 

- нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення; 

- нарахувати і виплатити компенсацію частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати; 

- нарахувати і видати належні предмети речового майна згідно норм забезпечення за період з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року; 

- нарахувати й видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою №2 - льотною з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року; 

- зарахувати період служби з 1 січня 2004 року до 25 грудня 2005 року за пільговою вислугою років - один місяць служби за два місяці служби: 1 рік 7 місяців 25 днів за 3 роки 3 місяці 20 днів.

Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2018 року позов задовольнлено частково, суд зобов`язав відповідача:

- нарахувати і виплатити грошове забезпечення за період з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року;

- нарахувати і виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення за 2005 рік;

- нарахувати і виплатити грошову винагороду за тривалу безперервну військову службу за строк 15 років в розмірі одного окладу грошового утримання;

- нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі місячного окладу грошового утримання за 2005 рік;

- нарахувати й виплатити індексацію грошового забезпечення;

- нарахувати і виплатити компенсацію частини доходів у зв`язку з порушенням встановлених строків їх виплати;

- нарахувати і видати належні ОСОБА_2 предмети речового майна згідно норм забезпечення за період з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року;

- нарахувати й видати продовольчий пайок за нормами харчування Збройних Сил України за нормою № 2 - льотною з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 14 лютого 2019 року скасував рішення суду першої інстанції і ухвалив нове, яким позов задовольнив частково: 

- стягнув з Військової частини НОМЕР_1 на користь Мартиненка середній заробіток за період з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року в сумі: 28780,98 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів; 

- зобов`язав відповідача з 30 січня 2006 року нарахувати і виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати ОСОБА_1 донарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року в сумі: 28780,98 грн відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2010 року №159 (далі – «Порядок №159»).

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

1 листопада 2019 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду надійшла заява ОСОБА_1 про роз`яснення постанови цього суду від 14 лютого 2019 року, оскільки відповідач неправильно розтлумачив це судове рішення, а тому неправильно його виконав (двічі виплатив суму у розмірі: 28780,98 грн, не розрахувавши належну позивачеві суму компенсації втрати частини грошових доходів).

Ухвалою від 21 листопада 2019 року суд апеляційної інстанції відмовив у роз`ясненні за заявою ОСОБА_1 , оскільки встановив, що позивачу зрозуміла постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року, тоді як підставою для роз`яснення цього судового рішення є факт неналежного, на думку ОСОБА_1 , виконання відповідачем вказаної постанови, резолютивна частина якої є чіткою.

Разом з тим, 21 листопада 2019 року П`ятий апеляційний адміністративний суд постановив окрему ухвалу, якою вирішив з метою усунення причин та умов, що призвели до порушення відповідачем вимог законодавства при виконання постанови від 14 лютого 2019 року, яка набрала законної сили, довести наведені у цій ухвалі факти до відома командира Військової частини НОМЕР_1 та Міністерства оборони України для вжиття відповідних заходів реагування. Також ухвалив повідомити П`ятий апеляційний адміністративний суд про прийняте рішення за наслідками розгляду окремої ухвали протягом місяця з дня її надходження.

Так, постановляючи цю ухвалу апеляційний суд встановив, що з дати набрання законної сили постановою від 14 лютого 2019 року до листопада 2019 року, тобто протягом дев`яти місяців, Військова частина НОМЕР_1 не виконала цю постанову у зобов`язальній частині і відповідачем з 30 січня 2006 року не нараховано і не виплачено ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати позивачеві донарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року в сумі: 28780,98 грн відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159, чим порушено частину першу статті 129-1 Конституції України і статтю 370 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – «КАС України»). Враховуючи невиконання відповідачем постанови від 14 лютого 2019 року, резолютивна частина якої є чіткою, і посилаючись на практику Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України» щодо обов`язковості виконання остаточних судових рішень, суд постановив окрему ухвалу.

У касаційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 просить скасувати окрему ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року. Вказує на те, що на виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року Військова частина НОМЕР_1 нарахувала 57561,96 грн і виплатила ОСОБА_1 . 57130,25 (у зв`язку з утриманням військового збору 1,5% із суми: 28780,98 грн, а саме, 431,72 грн), чим повністю виконала постанову від 14 лютого 2019 року, виходячи з формулювання задоволених позовних вимог у резолютивній частині цієї постанови: «.. в сумі:…». Також скаржник зауважує, що державний виконавець прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження щодо виконання постанови від 14 лютого 2019 року у її зобов`язальній частині, що, на думку відповідача, підтверджує виконання цієї постанови Військовою частиною НОМЕР_1 у повному обсязі.

Відтак скаржник вважає, що не ухилявся від виконання вказаної постанови, а тому відсутні порушення відповідачем вимог законодавства під час її виконання, що є підставою для скасування окремої ухвали.

ОСОБА_1 у відзиві на касаційну скаргу просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, оскільки погоджується з висновком суду про те, що станом на листопад 2019 року відповідач дійсно не виконав у повному обсязі постанову від 14 лютого 2019 року, так як не здійснив нарахування позивачеві компенсації втрати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Третя особа відзиву на касаційну скаргу не подала, копію ухвали Верховного Суду від 24 грудня 2019 року року про відкриття касаційного провадження за скаргою Військової частини НОМЕР_1 отримала 2 січня 2020 року. 

Ознайомившись із доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне залишити її без задоволення з огляду на таке.

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року №460-IX, що набрав чинності 8 лютого 2020 року, внесено ряд змін до Кодексу адміністративного судочинства України (далі – «КАС України»), зокрема до Глави 2 «Касаційне провадження» Розділу ІІІ «Перегляд судових рішень».

Разом з тим, пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Оскільки касаційна скарга Військової частини НОМЕР_1 подана до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року №460-IX, то здійснюючи касаційний перегляд справи Верховний Суд керується положеннями КАС України, які діяли до набрання чинності вказаним Законом, тобто у редакції Кодексу, чинній до 8 лютого 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги і на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Надаючи оцінку доводам скаржника, Верховний Суд виходить із такого.

Військова частина НОМЕР_1 вказує, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про невиконання нею постанови від 14 лютого 2019 року у зобов`язальній частині, оскільки відповідач, зокрема, нарахував позивачеві на її виконання 57561,96 грн. Проте апеляційний суд встановив, що Військова частина НОМЕР_1 не виконала постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року у зобов`язальній частині, а саме: не нарахувала і не виплатила ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати  ОСОБА_1 донарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 1 травня 2004 року до 29 січня 2006 року в сумі: 28780,98 грн відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку №159.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм процесуального права виключно на підставі обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, і в силу статті 341 КАС України позбавлений права повторно перевіряти обставини справи, в тому числі вважати доведеними ті обставини, які не були встановлені у постанові суду чи відхилені ним, або додатково перевіряти докази. 

Отже, позивач у відзиві правильно зазначив, що неповне виконання відповідачем постанови від 14 лютого 2019 року є встановленою обставиною, а тому Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час постановлення окремої ухвали з урахуванням того, що постанова від 14 лютого 2019 року не виконана відповідачем у повному обсязі. До того ж Військова частина НОМЕР_1 жодним чином не спростовує тих висновків, що двічі стягнула суму в розмірі: 28780,98 грн (тобто 57561,96 грн) і не наводить жодних обґрунтувань щодо здійснення розрахунку компенсації втрати частини доходів позивача відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» і Порядку №159 з метою нарахування і виплати відповідної суми позивачеві, обов`язок чого випливає з резолютивної частини постанови від 14 лютого 2019 року.

Згідно з частиною першою статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Відповідно до частини другої указаної статті у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Положенням частини четвертої цієї ж статті передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення.

Тобто окрема ухвала є способом реагування суду на випадки виявлення порушення законності та правопорядку, які не можуть бути усунені ним самостійно при вирішенні адміністративного спору з використанням передбачених адміністративним процесуальним законом засобів.

Окрема ухвала постановляється судом у зв`язку з виявленням під час судового розгляду порушення законності з боку, зокрема, суб`єкта владних повноважень, які не охоплюються предметом спору та не можуть бути усунені шляхом вирішення справи по суті.

Водночас такі порушення мають негативно впливати на стан суб`єктивних прав та обов`язків особи в публічно-правових відносинах.

Окрема ухвала суду є одним із інструментів механізму стримувань і противаг, превенції вчинення порушень закону, які адміністративний суд не може самостійно усунути шляхом вжиття належних заходів, а постановлення окремої ухвали є диспозитивним правом суду.

Згідно із частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 2 червня 2016 року №1402-VIII судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року №4901-VI передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.

За вимогами частини другої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Наведені приписи узгоджуються з вимогами статті 129-1 Конституції України.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 червня 2013 року (справа №1-7/2013), звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Крім того, згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції», пункт 68).

Отже, законна сила судового рішення поширюється на всю територію України, а обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя.

До того ж у рішенні Конституційного суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 зазначено, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

У цій справі суд апеляційної інстанції встановив, що відповідач ухиляється від виконання постанови П`ятого апеляційного адміністративного суд від 14 лютого 2019 року у її зобов`язальній частині, що, як вбачається із матеріалів справи, зумовлено власним тлумаченням Військовою частиною НОМЕР_1 резолютивної частини вказаної постанови.

Отже, суд апеляційної інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови від 14 лютого 2019 року і встановивши невиконання відповідачем цієї постанови з мотивів власного її тлумачення, що не обґрунтоване нечіткістю постанови від 14 лютого 2019 року, мав право постановити окрему ухвалу щодо відповідача і третьої особи у зв`язку з неповним виконанням судового рішення від 14 лютого 2019 року.

Водночас Верховний Суд не вбачає процесуальних порушень при постановленні апеляційним судом окремої ухвали, а тому відхиляє доводи касаційної скарги як безпідставні й такі, що не впливають на правильність окремої ухвали. 

Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Отже, Верховний Суд вважає за необхідне залишити окрему ухвалу суду апеляційної інстанції від 21 листопада 2019 року без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Окрему ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не може бути оскаржена.

……………………………………

……………………………………

……………………………………

Н.М.          Мартинюк
А.В.          Жук
Ж.М.          Мельник-Томенко,
Судді          Верховного Суду