ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

«30» листопада 2020 року

м. Харків

справа № 2018/2-1849/11

провадження № 22ц/818/5655/20 

 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря – Колосовської А.Р.

учасники справи: 

заявник – ОСОБА_1 , представник заявника – Кулабухов О.В.,

заінтересовані особи –  ОСОБА_2 , старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Конюхова В.А.,
особа, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ), представниця особи, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_4 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року в складі судді Попрас В.О.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 , заінтересовані особи:   ОСОБА_2 , старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Конюхова Вікторія Анатоліївна звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця.

Скарга мотивована тим, що 23 листопада 2011 року старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження №30111000 з виконання виконавчого листа № 2018/2-1849/11, виданого Київським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_2 на його користь суми коштів у загальному розмірі 184 353,42 грн.
Вказав, що боржник  ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 02 листопада 2017 року державного виконавця повідомив його батько ОСОБА_3 , надавши копію свідоцтва про смерть.

Зазначив, що того ж дня, 02 листопада 2017 року, старшим державним виконавцем Конюховою В.А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 30111000 на підставі пункту 3 частини 1 статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, державний виконавець Конюхова В.А. не перевіряла та не витребувала відомості про смерть боржника ОСОБА_2 , не повідомляла стягувача про вибуття сторони боржника, не направляла запит до нотаріальної контори щодо прийняття спадщини після смерті боржника ОСОБА_2 , внаслідок чого він був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду із заявою про заміну боржника його правонаступниками.

Вказав, що оскаржувана постанова є передчасною, суперечить завданням виконавчого провадження, порушує його права як стягувача на мирне володіння майном, і є такою, що підлягає скасуванню. Зазначив, що його представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження лише 15 жовтня 2019 року.

Просив визнати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. про закінчення виконавчого провадження від 02 листопада 2017 року у виконавчому провадженні № 3011100 неправомірною і зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу усунути порушення (поновити порушене право заявника) шляхом скасування відповідної постанови.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року скаргу представника ОСОБА_1 – задоволено, визнано протиправною та скасовано постанову від 02 листопада 2017 року, винесену старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюховою В.А. про закінчення виконавчого провадження №30111000.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду – скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що у разі смерті боржника закінчення виконавчого провадження є обов`язковим та на державного виконавця не покладено обов`язку з`ясовувати коло спадкоємців боржника та ініціювати заміну сторони у виконавчому провадженні. Зазначив, що стягувач ОСОБА_1 був обізнаний про його намір як спадкоємця отримати спадщину, але у встановлений статтею 1281 ЦК України строк претензій до нього як спадкоємця не висунув, із заявою про заміну боржника разом зі скаргою не звернувся.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду – залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 02 листопада 2017 року, винесена у день отримання відомостей про смерть боржника, є передчасною, оскільки стягувач був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до суду із заявою про заміну боржника його правонаступниками.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договорами позики від 11 лютого 2008 року, 17 травня 2008 року 23 березня 2009 року у розмірі 115 595,00 грн, відсотки за користування позикою - 32 595,38 грн, інфляційні втрати - 25 650,94 грн, 3% річних за користування позикою - 8692,10 грн, сплачене державне мито - 1700,00 грн та оплачені витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 120,00 грн, а всього 184 353,42 грн (а. с. 41-42, том 1).

На виконання вищезазначеного судового рішення 28 жовтня 2011 року видано виконавчий лист №2018/2-1849/11/11 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 184 353,42 грн (а. с. 116, том 1), та постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 23 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження №30111000 (а. с. 117, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_2 помер від травми, отриманої у зв`язку з проходженням військової служби (а. с. 52-53, том 1).

Спадкоємцем ОСОБА_2 є його батько ОСОБА_3 (а. с. 86, том 1).

02 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків із заявою, у якій вказав, що боржник ОСОБА_2 помер (а. с. 118, том 1).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. від 02 листопада 2017 року закінчено виконавче провадження № 30111000 на підставі пункту 3 частини 1 статті 39, статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження», припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення, накладені постановою від 07 грудня 2011 року (а. с. 63-64, том 1).

Відповідно до  статті 129-1 Конституції України  суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконання судового рішення здійснює суд.

За змістом  статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом частини 2  статті 451 ЦПК України  у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Згідно пункту 3 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час смерті боржника,  виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Частиною 5 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час смерті боржника передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов`язкові тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 37 цього Закону у вказаній редакції виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі смерті боржника, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво. Згідно з частиною другою статті 39 Закону виконавче провадження у такому випадку зупиняється для визначення правонаступників боржника.

У пункті 5 частини першої статті 34 Закону України № 1404-VII від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження», який набув чинності 05 жовтня 2016 року, передбачено, що виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

Частиною 5 статті 15 вказаного Закону у редакції на час закінчення виконавчого провадження передбачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.
У пунктах 12, 13 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року за № 512/5 зазначено, що у разі вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження (припинення юридичної особи, а також в інших випадках заміни сторони у виконавчому провадженні), якщо правовідносини допускають правонаступництво, виконавець за заявою сторони виконавчого провадження, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження її правонаступником. На підставі постановленої судом ухвали виконавець своєю постановою замінює сторону виконавчого провадження. Ухвала суду та постанова виконавця долучаються до виконавчого документа при його передачі до іншого органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, або поверненні його стягувачу чи до суду.

Правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження - з моменту відкриття виконавчого провадження до його закінчення. Після заміни вибулої сторони виконавчого провадження її правонаступником виконавець продовжує виконання виконавчого провадження в порядку, встановленому Законом.

Пунктом 3 частини першої статті 39 Закону у редакції на час закінчення виконавчого провадження передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Згідно з частиною першою  статті 608 ЦК України  зобов`язання припиняється з смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконано іншою особою.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Статтею 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі смерті боржника за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов`язанні.

Отже, обов`язок спадкодавця щодо сплати заборгованості за договором позики, присудженої судом кредиторові із спадкодавця за його життя, не припинився внаслідок смерті боржника і перейшов до його спадкоємців.

Приписи статей 1281 та 1282 ЦК України, якими визначено спеціальний порядок та строки пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок задоволення спадкоємцями вимог кредитора, на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості не є підставою для відмови у заміні боржника його спадкоємцем у виконавчому провадженні, а є підставою для визначення державним виконавцем меж відповідальності спадкоємця, який залучений як правонаступник за боргами спадкодавця.

Відповідних висновків щодо заміни боржника у зобов`язанні у разі його смерті за наявності спадкоємців дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 2-2697/11, а також Перша судова палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 25 травня 2020 року у справі № 390/2041/17.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини, за якими виданий виконавчий лист, допускають правонаступництво.  ОСОБА_3 є спадкоємцем боржника ОСОБА_2 , звертався до нотаріуса щодо отримання спадщини після смерті сина. Доказів того, що кредитору ОСОБА_1 було відомо про смерть боржника на час винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, матеріали справи не містять.

Вимоги пункту 1 частини першої  статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції на час смерті боржника передбачали, що виконавче провадження підлягає обов`язковому зупиненню у разі смерті боржника, якщо встановлені судом правовідносини допускають правонаступництво. 

Однак, державним виконавцем питання щодо зупинення виконавчого провадження для визначення правонаступників боржника не вирішувалось, що призвело до порушення прав стягувача на своєчасне визначення правонаступників боржника.

Виходячи з викладеного, постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, яке здійснювалось тривалий час, і судове рішення, яке не було виконане, порушує права стягувача та не може вважатись такою, що відповідає вимогам закону.

Отже, оскільки у старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Конюхової В.А. були відсутні підстави для винесення постанови від 02 листопада 2017 року про закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо визнання цієї постанови протиправною та її скасування. 

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в ухвалі від 27 липня 2020 року у справі № 591/7886/19, провадження № 61-10559ск20.

В суді апеляційної інстанції представниця заінтересованої особи не довела, що скарга ОСОБА_1 є необгрунтованою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо того, що стягувач ОСОБА_1 був обізнаний про його намір як спадкоємця отримати спадщину, але у встановлений статтею 1281 ЦК України строк претензій до нього як спадкоємця не висунув, заяву про заміну боржника разом зі скаргою не подав, судова колегія відхиляє, оскільки приписи статей 1281 та 1282 ЦК України на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості є лише підставою для визначення державним виконавцем меж відповідальності спадкоємця, який залучений як правонаступник за боргами спадкодавця, та висновку суду щодо передчасності закінчення виконавчого провадження не спростовують. Доказів щодо того, що ОСОБА_1 було відомо про смерть ОСОБА_2 до подання скарги у цій справі, суду не надано. Із заявою про заміну сторони виконавчого провадження ОСОБА_1 звернувся у червні 2020 року.

Оскільки ухвалу суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для її зміни або скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судового збору судом апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1. ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381- 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                  І.В. Бурлака

Судді                                                  О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 02 грудня 2020 року.