УХВАЛА

22 жовтня 2020 року 
Київ
справа №9901/282/20
адміністративне провадження №П/9901/282/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого судді Берназюка Я.О., суддів: Бевзенка В.М., Желєзного І.В., Мороз  Л.Л., Рибачука А.І., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Президента України про визнання дій (бездіяльності) протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
5 вересня 2020 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, в якому просить суд:
визнати протиправним неналежний розгляд звернень ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року та 17 червня 2020 року до Президента України Зеленського В.О., враховуючи завдання адміністративного судочинства;
зобов`язати Президента України Зеленського В.О. повторно розглянути скарги ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року та 17 червня 2020 року, вжити інших заходів, які б унеможливлювали повторення вищевикладеної ситуації та сприяти відновленню порушених прав конституційних прав позивача.
Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог про визнання протиправним неналежний розгляд звернення ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року до Президента України Зеленського В.О. та зобов`язання Президента України Зеленського В.О. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року було залишено без руху та встановлено строк протягом якого позивач мав усунути вказані судом недоліки, а саме: подати суду заяву про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом, в якій вказати інші підстави поновлення строку ніж ті, які вказані в клопотанні від 4 вересня 2020 року та надати докази їх поважності.
8 жовтня 2020 року до суду надійшли пояснення позивача щодо недоліків у позовній заяві, зазначених у вказаній ухвалі Верховного Суду від 11 вересня 2020 року, з яких вбачається, що позивач підтримує попередні доводи клопотання про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
Таким чином, позивач скористався своїм правом на усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі Верховного Суду від 11 вересня 2020 року про залишення позову ОСОБА_1 без руху, водночас вимоги зазначеної ухвали суду не виконав та не усунув недоліки позовної заяви у визначений законом строк, а саме позивачем не подано до суду заяву про поновлення строку звернення з адміністративним позовом, в якій мали бути вказані інші підстави поновлення строку ніж ті, які вказані в клопотанні від 4 вересня 2020 року.
Вирішуючи клопотання про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом від 4 вересня 2020 року, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого.
Як було зазначено судом в ухвалі від 11 вересня 2020 року про залишення позову ОСОБА_1 без руху, відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зі змісту позовної заяви судом було встановлено, що позивач оскаржує, зокрема, дії Президента України щодо розгляду його звернення від 9 вересня 2019 року, тоді як із позовною заявою щодо зазначеної вимоги звернувся лише 5 вересня 2020 року, тобто з пропуском строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.
Крім того, зі змісту клопотання ОСОБА_1 від 4 вересня 2020 року судом встановлено, що позивач визнає пропуск ним строку звернення до суду з адміністративним позовом, водночас посилається на обставини, які, на його думку, свідчать про поважність причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Так, позивач обґрунтовує клопотання про поновлення строків тим, що питання порушені ним в скарзі до Президента України від 9 вересня 2019 року не втратили актуальності та потребують вирішення, оскільки його скарга, всупереч статті 11 Закону України «Про запобігання корупції», не була направлена держслужбовцями в НАЗК для здійснення контролю за виконанням актів законодавства з питань етичної поведінки, запобігання та врегулювання конфлікту інтересів у діяльності осіб, уповноважених на виконання функцій держави. Тому, позивач 19 лютого 2020 року був змушений самостійно звернутися із заявою від 17 лютого 2020 року на ім`я голови НАЗК, однак отримав відповідь з порушенням визначеного законодавством порядку розгляду заяв, а його звернення надіслано до ДБР. Листом від 5 травня 2020 року ДБР повідомило позивача, що порушень законодавства не виявлено.
Позивач зазначає, що співробітники НАЗК та ДБР не бачать порушень в діях, які згідно зі статтею 1 Конвенції проти катувань від 10 грудня 1984 року та статтею 7 Римського статуту Міжнародного кримінального суду підпадають під визначення катувань (дискримінація будь-якого виду з боку державних посадових осіб) та переслідування (незаконне обмеження в правах) - тяжких злочинів, що не мають терміну давності і підпадають під юрисдикцію Міжнародного кримінального суду. Позивач наполягає на тому, що такі злочини згідно зі статтями 12, 13 Конвенції проти катувань мають бути швидко і неупереджено розслідуванні. 
Також позивач зазначає, що розгляд його звернень органами, які називають себе правоохоронними (НАЗК та ДБР) призвів до його залякування та невпевненості, позбавив позивача будь-якого бажання кудись звертатись за захистом.
Колегії суддів Верховного суду вважає, що такі підстави поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом є необґрунтованими, виходячи із наступного. 
Як було зазначено вище, згідно зі статтею 122 КАС України, - за загальним правилом - строк звернення до суду встановлюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зі змісту позовної заяви та клопотання про поновлення строку звернення до суду вбачається, що позивач знав про результати розгляду Президентом України його скарги від 9 вересня 2019 року (позивач отримав відповідь Президента України від 15 жовтня 2019 року №22/052800-04), і будучи незадоволений таким рішенням (позивач вважав, що Президент України повинен був перенаправити його звернення іншим органам) самостійно звертався до НАЗК та ДБР щодо перевірки цими органами питань, які зазначені в його скарзі від 9 вересня 2019 року.
Таким чином, вказані вище обставини свідчать, що позивач знав про порушення, на його думку, Президентом України його прав під час розгляду скарги від 9 вересня 2019 року, однак звернувся з позовом щодо оскарження таких дій Президента України лише 5 вересня 2020 року, тобто з пропуском шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України.
Крім того, суд звертає увагу на те, що доводи клопотання про поновлення строків звернення до суду фактично зводяться до незгоди позивача із діями Національного агентства з питань запобігання корупції та Державного бюро розслідувань щодо розгляду його звернень, водночас предметом спору у цій справі не є дії зазначених органів, а тому такі доводи клопотання позивача про поновлення строків звернення до суду не можуть свідчити про поважність причин пропуску позивачем строків звернення до суду щодо оскарження дій Президента України за результатами розгляду скарги позивача від 9 вересня 2019 року.
Суд зазначає, що вказані позивачем у клопотанні причини пропуску строку звернення до суду з цим позовом не є об`єктивно непереборними, такими, що не залежать від волевиявлення особи, та не є пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій, а тому є неповажними.
Суд наголошує, що причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) існує обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, що виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця обставина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими доказами.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. 
Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними. 
Необхідно зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в ухвалах від 17 квітня 2018 року у справі №9901/473/18, від 11 березня 2019 року у справі №9901/95/19 та від 8 квітня 2019 року у справі № 9901/138/19.
Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. 
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», Заява №8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання ("Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" № 11681/85).
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (Stubbings and Others v. the United Kingdom, заява №22083/93), (Deweer v. Belgium, заява №6903/75).
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не наведено поважних причин, які б унеможливили його звернення до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано у зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Оскільки вказані в клопотанні від 4 вересня 2020 року підстави пропуску строку є неповажними, а на виконання ухвали суду від 11 вересня 2020 року про залишення позову без руху, інших підстав для поновлення строку позивачем не вказано, то колегія суддів Верховного Суду доходить висновку, що зазначене клопотання задоволенню не підлягає.
Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Враховуючи, що вказані позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду є неповажними, суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви в частині вимог про визнання протиправним неналежний розгляд звернення ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року до Президента України Зеленського В.О. та зобов`язання Президента України Зеленського В.О. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року.
Керуючись статтями 123, 169, 248, 256, 295 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
1. Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання від 4 вересня 2020 року про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом.
2. Повернути ОСОБА_1 позовну заяву в частині вимог про визнання протиправним неналежний розгляд звернення ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року до Президента України Зеленського В.О. та зобов`язання Президента України Зеленського В.О. повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 9 вересня 2019 року.
3. Роз`яснити  ОСОБА_1 , що повернення позовної заяви не позбавляє його права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.
4. Копію цієї ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.
5. Апеляційна скарга на ухвалу Верховного Суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання. 
6. Судове рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
7. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя-доповідач                                                                                Я.О. Берназюк
Судді                                                                                                    В.М. Бевзенко 
          І.В. Желєзний
          Л.Л. Мороз
                                                                                                    А.І. Рибачук