Постанова 
Іменем України                                       
04 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 761/46240/16-ц
провадження № 61-10849св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - керівник Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Юзькової О. Л., від 31 травня 
2018 року та постанову Київського апеляційного суду, у складі колегії суддів: 
Волошиної В. М., Мостової Г. І., Слюсар Т. А., від 11 березня 2020 року. 
 
Короткий зміст позову та його обґрунтування
У грудні 2016 року керівник Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ,                  ОСОБА_6 , про витребування майна.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 12015100100004637 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою 
статті 190 КК України встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва, вибула з її володіння поза волею власника. Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_2 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, які розташовані 
у Шевченківському районі міста Києва. Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» квартира АДРЕСА_1 не приватизована. У той же час встановлено, що державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. 24 березня 
2015 року здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 604155780000) на підставі договору купівлі-продажу від 02 червня 2004 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О. В. за реєстраційним номером 1045 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 12 червня 2004 року за реєстровим № 2802. З тексту вказаного договору слідує, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 виникло на підставі договору купівлі-продажу            від 28 вересня 2003 року за реєстровим № 5716, нібито посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу           Івановою С. М. і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна    14 жовтня 2003 року в реєстровій книзі за № 503. Водночас, згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової С. М. від 27 жовтня 2015 року № 553/02-17 28 вересня 2003 року за реєстровим № 5716 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, а за реєстровим № 5716 вчинено іншу нотаріальну дію 02 жовтня 2003 року. Прокурор вказував, що за даними архівного фонду № 67 Київського державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Київського міського округу Меліховою О. В. 02 вересня 2004 року за реєстровим № 1045 засвідчено вірність двох фотокопій, а 02 червня 2004 року нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялось. За інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна у період з 2001 по 2014 роки інвентаризація спірної квартири не проводилась, вищевказані договори купівлі-продажу не реєструвались. У подальшому право власності на вказану квартиру перейшло до ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 25 березня 
2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. (зареєстровано в реєстрі під № 702). Водночас з`ясовано, що Шевченківським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві 26 січня 
2015 року зареєстровано заяву ОСОБА_7 про втрату ним паспорта громадянина України. Стверджував, що за вказаних обставин зазначена квартира у передбаченому законодавством порядку із комунальної власності територіальної громади міста Києва не вибувала, право власності на неї ані у ОСОБА_8 , ані у ОСОБА_7 не виникало. Прокурор вважав, що оскільки рішення уповноваженого органу щодо відчуження вказаного комунального майна не приймалось, воно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у порушення встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих договорів купівлі-продажу. 
Посилаючись на зазначені обставини, прокурор, діючи в інтересах держави в особі Київської міської ради, просив суд витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 
2018 року позов керівника Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради залишено без задоволення.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради є власником спірної квартири, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 травня 
2018 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким у позові керівнику Київської місцевої прокуратури № 10 в інтересах держави в особі Київської міської ради відмовлено з інших правових підстав.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, прокурор не надав належних та достатніх доказів на підтвердження права власності на спірну квартиру за територіальною громадою міста Києва. Суд апеляційної інстанції зазначив, що поза увагою як прокурора, так і суду першої інстанції залишились права осіб, яким надавалось спірне житло в користування і які в ньому зареєстровані по теперішній час. Апеляційний суд вказав, що районним судом не з`ясовано, яким чином порушено право держави в особі Київської міської ради, у той час, коли спірне житло було надано в користування третім особам і які будуть наслідки для цих осіб в результаті витребування спірної квартири на користь Київської міської ради. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що прокурором не було оскаржено правовстановлюючі документи, які були підставою відчуження спірного майна, у зв`язку з їх невідповідністю вимогам закону, а відразу був пред`явлений позов щодо витребування майна.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі перший заступник прокурора міста Києва просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 31 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 11 березня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц та у постановах Верховного Суду 
від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, 
від 18 грудня 2019 року у справі № 755/9182/17-ц (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що судами попередніх інстанцій неправильного застосовано статтю 327 ЦК України, статтю 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», відповідно до яких комунальною власністю є майно, яке належить територіальній громаді, і управління цим майном здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Прокурор зазначає, що суди не врахували рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096, на підставі якого будинок АДРЕСА_2 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва та належить їй. На думку прокурора, суди не надали належної правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, якими підтверджено, що рішення уповноваженого органу щодо відчуження спірної квартири не приймалось, приватизація спірного майна не проводилась. Особа, яка подала касаційну скаргу, вважає помилковими висновки суду апеляційної інстанції про відсутність вжиття заходів збереження житла за третіми особами, оскільки зазначене питання не є предметом доказування у цій справі. Вказує, що треті особи були зареєстровані у спірній квартирі до її відчуження на користь відповідача, отже саме останній порушує права дітей-сиріт, оскільки територіальна громада втратила право розпорядження цією квартирою в їхніх інтересах чи в інтересах територіальної громади іншим шляхом. На думку заявника, витребування спірної квартири не обмежує права осіб, які мають право користування цією квартирою. Посилається прокурор також на помилковість висновку судів попередніх інстанцій про те, що він не оскаржував правовстановлюючі документи, на підставі яких було відчужено спірну квартиру, оскільки права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використання правового механізму, передбаченого 
статтями 215, 216 ЦК України. Стверджує, що вимога про витребування квартири є ефективним способом захисту порушеного права, який повністю забезпечує його відновлення.
Відзивів на касаційну скаргу не надходило
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 31 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
24 березня 2015 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М. здійснено реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 604155780000) на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 червня 2004 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меліховою О. В. за реєстраційним номером 1045 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна 12 червня 2004 року за 
реєстровим № 2802.
З тексту договору купівлі-продажу від 02 червня 2004 року слідує, що право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 у ОСОБА_8 виникло на підставі договору купівлі-продажу 
від 28 вересня 2003 року за реєстровим № 5716, нібито посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 
Івановою С. М. і зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 
14 жовтня 2003 року за № 503.
Згідно з відповіддю приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової С. М. від 27 жовтня 2015 року № 553/02-17 28 вересня 
2003 року за реєстровим № 5716 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нею не посвідчувався, а за реєстровим № 5716 вчинено іншу нотаріальну дію 02 жовтня 2003 року.
За даними архівного фонду № 67 Київського державного нотаріального архіву приватним нотаріусом Київського міського округу Меліховою О. В. 
02 вересня 2004 року за реєстровим № 1045 засвідчено вірність двох фотокопій, а 02 червня 2004 року нотаріальної дії за реєстровим № 1045 не вчинялось.
За інформацією Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна у період з 2001 по 2014 роки інвентаризація спірної квартири не проводилась, вищевказані договори купівлі-продажу не реєструвались.
25 березня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 25 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В. М., зареєстрованого в реєстрі під № 702.
Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» будинок АДРЕСА_2 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розташовані у Шевченківському районі міста Києва.
Відповідно до інформації Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, управління житлово-комунального господарства Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» квартира АДРЕСА_1 не приватизована.
За матеріалами перевірки, проведеної Шевченківським районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 , який 23 січня 2015 року виявив відсутність документа, а саме паспорту громадянина України на власне ім`я, прийнятими заходами розшуку встановити місце знаходження документа не виявилось можливим (висновок від 28 січня 2015 року).
Згідно довідки за формою № 3 від 21 жовтня 2016 року, виданої Центром комунального сервісу, власником особового рахунку житлової площі у квартирі АДРЕСА_1 залишилась ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані її діти: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до пункту 7 статті 92 Конституції Україниправовий режим власності визначається виключно законами України.
Згідно статей 317, 319, 321 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За змістом статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, які належать територіальній громаді.
Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
Згідно зі статтею 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. 
Частинами першою, п`ятою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України. 
Згідно зі статтею 15 Житлового кодексу України виконавчі комітети районних, міських, районних у містах рад здійснюють управління житловим фондом місцевих рад, приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради, видають ордери на жиле приміщення.
Відповідно до статі 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, Київська міська рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності
Захист порушеного права має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача 
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
Відповідно до правового висновку, висловленого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі                       № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові  від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.
Позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, договору без заявлення вимоги про визнання їх недійсними. Право власника на витребування свого майна із чужого незаконного володіння не є похідним від інших вимог, воно зберігається за власником за наявності умов, викладених у статтях 387, 388 ЦК України, що й повинно бути доведено в суді (пункти 10.10-10.11 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13, провадження № 12-158гс19).
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на зазначені вище положення законодавства достатньої уваги не звернув, не надав належної правової оцінки доводам прокурора про те, що рішенням Київської міської ради             від 02 грудня 2010 року № 284/5096 будинок АДРЕСА_2 віднесено до об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, квартира АДРЕСА_3 , яка знаходиться у зазначеному будинку, не була приватизована, а відчужена на підставі договорів купівлі-продажу, які відповідними приватними нотаріусами не посвідчувались й у встановленому законодавством порядку не реєструвались, та дійшов передчасного висновку про те, що прокурор не надав належних та достатніх доказів на підтвердження права власності територіальної громади міста Києва на спірну квартиру. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16,                     від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 01 та 15 жовтня                      2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада              2019 року у справі № 911/3680/17, й дійшов помилкового висновку про передчасність позову прокурора про витребування майна без оскарження правовстановлюючих документів, які були підставою вибуття об`єкту нерухомого майна з володіння власника. При цьому судом апеляційної інстанції залишено поза увагою положення статті 220 ЦК України, а також те, що законодавство України, чинне на момент виникнення права власності територіальної громади на спірне нерухоме майно, не передбачало обов`язкової реєстрації цього права та виникнення права з моменту такої реєстрації, тому відсутність державної реєстрації права у цьому випадку не впливає на правовий статус зазначеного об`єкту нерухомості.
Таким чином суд апеляційної інстанції не розглянув по суті вимоги прокурора, яким обрано ефективний спосіб захисту права власності територіальної громади, спрямований на задоволення легітимної мети, яка полягає у відновленні законності, поверненні у власність територіальної громади комунального майна (квартири). При цьому необґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про порушення прокурором прав третіх осіб, які мають право користування спірною квартирою.
У відповідності до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази і при цьому застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції в силу своїх процесуальних повноважень позбавлений можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, а тому касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
При новому розгляді справи суду необхідно об`єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу, а також врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у справах про захист права власності.
У відповідності до копії звіту про оцінку майна (т. 1, а.с. 153-154) вартість квартири, вимоги про витребування якої заявлені прокурором, складала у 2015 році 499 443 грн, отже судовий збір, сплачений прокурором за подання касаційної скарги, поверненню не підлягає. Розподіл судових витрат між сторонами підлягає проведенню за результатами розгляду справи по суті судом апеляційної інстанції. 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 11 березня 2020 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                          Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                    О. М. Осіян
 
                                                                                                                  Н. Ю. Сакара
 
        С. Ф. Хопта
 
                                                                                                                  В. В. Шипович