КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №754/13502/19                                                                             Головуючий у І інстанції  Таран Н.Г.
Провадження №22-ц/824/10651/2020                                                     Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
16 листопада 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача                                                      Голуб С.А.,  
            суддів:                                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
            за участі секретаря судового засідання                 Сакалоша Б.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИЛА:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_1 пред`явив в суді названий позов посилаючись на те, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька - ОСОБА_1 до складу спадкового майна у тому числі увійшла квартира АДРЕСА_1 . 
23 травня 2013 року відповідач ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу КМНО Сікуцькому О.А. заяву про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька ОСОБА_1 , за заповітом, посвідченим 29 жовтня 1993 року секретарем виконкому Березанської міської Ради народних депутатів Баришівського району Київської області Кохан М.М., відповідно до якого все спадкове майно заповідано ОСОБА_2 . 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року у цивільній справі №757/24826/14-ц вказаний заповіт та отримані відповідачем на його підставі свідоцтво про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, у тому числі на квартиру, визнані недійсним. Відповідно до вказаного рішення суду за позивачем ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки квартири. А тому, на думку позивача, факти належності права власності позивачу на частку у спадковому майні з моменту відкриття спадщини з 18 травня 2011 році за померлим батьком є встановленими та не потребують доказуванню.
Водночас у грудні 2018 року позивачу стало відомо, що квартира на підставі Договору найму (оренди) №1 від 28.04.2015 року була передана відповідачем у якості орендодавця в строкове платне користування орендарю - ТОВ «Міжнародна юридична компанія Гапоненко Роман і партнери». 
Відповідачем за договором оренди за період з 28.04.2015 року (укладення договору оренди) по 30.08.2018 року отримані кошти на загальну суму 1 155 000,00 грн.
Оскільки між позивачем та відповідачем будь-які договори з приводу квартири чи управління нею не укладалися відповідно до вимог ст.359 ЦК України, - то Ѕ від суми коштів у 1 155 000,00 грн. (отримана відповідачем як дохід від використання квартири, Ѕ частка якої належить на праві власності позивачу), тобто - 577 500,00 грн. належать позивачу на праві власності. Оскільки квартира була відчужена позивачем на користь ОСОБА_1 25.09.2018 року, то за неповний місяць оренди у вересні - за 24 календарних дні позивач також міг отримати Ѕ від 24*(30 000 / 30) = 12 000,00 грн.
Просив суд стягнути з відповідача на свою користь 589500,00 грн., як Ѕ частину коштів, отриманих відповідачем в якості доходу від користування належною позивачу Ѕ частиною квартири АДРЕСА_1 та витрат на сплату судового збору. 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року в задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що не можна погодитися із твердженням суду першої інстанції про те, що позивач набув право власності на 1/2 частину квартири з моменту державної реєстрації права власності.
Таке твердження (а також тлумачення судом першої інстанції понять «право на спадкове майно» і «права власності на нерухоме майно») є хибним, таким, що суперечить імперативним вимогам законодавства, а також правовим позиціям, сформованим Верховним Судом з питань застосування норм права, що як наслідок потягнуло ухвалення незаконного і необґрунтованого рішення по справі.
Просить суд звернути увагу, що наданими Орендарем позивачу копіями додаткових угод до договору, розписок та фіскальних чеків, складених на підтвердження отримання відповідачем сум орендних платежів за користування квартирою орендарем, які додаються також до позовної заяви, - підтверджується факт отримання відповідачем (або уповноваженою особою Відповідача - відповідно до п.9.5. Договору ним є ОСОБА_3 ) одноособово грошових коштів за період з 28.04.2015 року (укладення договору оренди) по 30.08.2018 року на загальну суму 1 155 000 (один мільйон сто п`ятдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Вважає, що суд першої інстанції, виходячи за межі принципу диспозитивності та змагальності, перебрав на себе функцію доказування, посилаючись в оскаржуваному рішення на ті заперечення, які відповідачем не подавалися та які належними доказами не підтверджувалися.
Також суперечливими та, такими, що спростовуються матеріалами справи, а відповідно - такими, що ґрунтуються виключно на безпідставних припущеннях суду є його твердження в оскаржуваному рішенні про те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів, зокрема довіреності на право ОСОБА_3 отримувати грошові кошти від Орендаря за Договором.
Також, суд вважав недоведеною обставину отримання відповідачем коштів в зазначеному позивачем розмірі від здачі в оренду житлового приміщення і з тих підстав, що жодних доказів передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів матеріали справи не містять. Водночас питання передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 отриманих на виконання Договору грошових коштів не входить до предмету доказування у даній справі.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції, виходячи за межі позовних вимог, порушуючи принцип диспозитивності, вдається до хибного тлумачення змісту Договору, не зважаючи на те, що Відповідач не заперечував обставин отримання грошових коштів особисто чи через представника, не піддавав сумніву подані докази на підтвердження належних розрахунків за Договором, - тому такі обставини суд самовільно піддав сумніву, ігноруючи позицію сторін.
Просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 .
У відзиві зазначає, що як правильно зазначено апелянтом в суді першої інстанції та позовній заяві, відповідач був добросовісним набувачем майна доти, доки заповіт та отримане відповідачем на його підставі свідоцтво про право на спадщину на об`єкти нерухомого майна, не були визнані недійсними на підставі рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2017 року у справі №757/24826/14-ц (набрало законної сили 16.08.2017 року на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва), з підстав порушення порядку державної реєстрації заповітів і спадкових договорів, затвердженого постановою КМУ від 11.05.2011 за № 491, а апелянт не зареєстрував за собою право власності на спірне майно.
А відтак з урахуванням вищезазначеного, відповідач вважає хибним твердження апелянта, що право власності на Ѕ частину спадкового майна, виникло та належало апелянту з моменту відкриття спадщини - з 18.05.2011 року.
Так, відповідно до п. 4.2. Договору визначений порядок розрахунку, між сторонами, який передбачає, що орендна плата сплачується в безготівковому на розрахунковий рахунок Орендодавця в реквізитах або готівковому порядку під розписку Орендодавцю або його представнику, не пізніше 10 числа поточного місяця, за який здійснюється оплата починаючи з травня 2015 року.
За умовами договору Орендодавцем за Договором є ОСОБА_2 . Згідно з п. 9.5. Договору уповноваженими представниками від імені «ОРЕНДОДАВЦЯ» є ОСОБА_3 .
Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 3 стаття 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем) безпосередньо третій особі.
Звертає увагу суду, що ані позовна заява, ані подані до неї документи не містять доказів (довіреність, договір тощо) які визначають право третьої особи ОСОБА_4 отримувати грошові кошти від орендаря за Договором.
В той же час на противагу зазначеному апелянт в апеляційній скарзі, зазначає, що питання передачі ОСОБА_3 ОСОБА_2 отриманих на виконання Договору грошових коштів не входить до предмету доказування у даній справі. Проте відповідач наголошує, що предметом позову, виходячи з позовних вимог є саме отримання відповідачем грошових коштів за передане майно в оренду.
За таких обставин відповідач вважає, що судом першої інстанції прийнято зважене та законне рішення, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив суд задовольнити її та скасувати рішення суду першої інстанції.
Представник ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.
            Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача та відповідача ОСОБА_1 .
Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 дружина померлого ОСОБА_5 подала приватному нотаріусу КМНО Марченко О.І. заяву про відмову від належного їй спадкового майна та видачі Свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , приватний нотаріус КМНО Сікуцький О.А., про визнання недійсним заповіту, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини.
Вказаним рішення суду, у тому числі визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 .
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 25.07.2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2017 року залишено без змін.
Відповідно до договору дарування Ѕ частини квартири від 25.09.2018 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_1 Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 є власницею Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Право власності зареєстровано на підставі договору дарування від 25.09.2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В. та зареєстровано в реєстрі за № 5-429 на підтвердження чого позивачем надано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про визнання за позивачем права власності на Ѕ квартири, є документом, що підтверджує факт права власності ОСОБА_1 на вказане майно, проте, факт набуття права власності, тобто момент його реалізації починає свій відлік після державної реєстрації, тобто з 21.09.2018 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Тобто, позивач набув право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 21.09.2019 року, а саме: з моменту державної реєстрації права власності.
Крім того, суд вважав недоведеними належними і допустимими доказами отримання відповідачем від ОСОБА_3 орендної плати.
            Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.
Відповідно до частини статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав на шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав нерухоме майно.
Отже, набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно з п. 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки.
Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Проте, право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Згідно з частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Частиною четвертою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.
У відповідності до ч. 5 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Так, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі від 05.09.2018 року № 523/5506/14-ц обґрунтовуючи свою позицію, зазначив що, незважаючи на те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України), право власності на нерухоме майно разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно відповідно до Закону України про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Суди повинні були розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна, оскільки виникнення певного з названих прав пов`язується з ними моментами у часі та різними юридичними фактами.
Окрім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України від 23.01.2013 року у справі № 6-142цс12, у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна.
У постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 року у справі 6-318цс15 зроблено висновок, що прийнявши в установленому законом порядку спадщину позивач з часу її відкриття набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. Право розпорядження зазначеною квартирою виникає в позивача з часу державної реєстрації його права власності квартиру.
Суд першої інстанції правильно виходив з того, що укладання договору оренди квартири є правом лише власника квартири і пов`язано саме з правомочностями власника щодо розпорядження квартирою. Спадкоємець, який не зареєстрував своє право власності на успадковану квартиру не має правомочностей власника щодо розпорядження квартирою, отже не може передавати її в оренду і отримувати  орендну плату.
За таких обставин, у позивача право на отримання орендної плати за квартиру винило лише з часу реєстрації права власності на цю квартиру, а саме 21 вересня 2018 року.
Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі №6-3095цс15 не може бути застосоване в даній праві, оскільки в тій справі спір стосувався саме права користування спадкоємця спадковим майном до отримання свідоцтва про право на спадщину. В даному ж спорі йдеться про правомочності спадкоємця розпоряджатись спадковим майном до отримання правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладені норми права та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду постановлене з дотриманням норм процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів
 
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 09 червня 2020 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: