Ухвала
Іменем України
23 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 461/728/16-ц
провадження № 61-16760ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П., розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду        від 07 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ЕнергоБанк» до ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2016 року ПАТ «ЕнергоБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 18 вересня 2014 року (з урахуванням внесених до нього додатковим договором № 1 від 13 жовтня 2014 року змін) приміщення магазину загальною площею 221,6 кв. м по АДРЕСА_1 , що належать банку на праві власності.
Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року позов ПАТ «Енергобанк» задоволено.
Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 18 вересня 2014 року між                                     ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 , зі змінами відповідно до договору про внесення змін. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 березня 2016 року змінено, виклавши резолютивну частину рішення в такій редакції: «Договір іпотеки, укладений 18 вересня 2014 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 , посвідчений 18 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 1758 зі змінами, викладеними у договорі про внесення змін, посвідченого 30 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л. В. за реєстровим номером 2125 - визнати недійсним.
Стягнути з ПАТ «Енергобанк» на користь ОСОБА_1 444 907,99 доларів США».
Судове рішення мотивовано тим, що внаслідок укладення договору іпотеки відповідачу створено додаткові переваги порівняно з іншими вкладниками банку, внаслідок чого договір банківського вкладу є нікчемним та додаткового визнання недійсним не потребує. Відповідно договір іпотеки підлягає визнанню недійсним у зв`язку з нікчемністю основного договору. Встановивши факт нікчемності договору банківського вкладу, суд першої інстанції зобов`язаний був застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи та повернути відповідачу внесені нею грошові кошти в розмірі 444 907,99 доларів США, неповернення яких достеменно встановлено банківською випискою та визнано сторонами.
Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року касаційні скарги                                 ПАТ «Енергобанк», ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року залишено без змін.
Погоджуючись з висновками апеляційного суду, Верховний Суд зазначив, що уклавши оскаржуваний договір іпотеки, сторони істотно змінили умови та порядок виконання договору про строковий банківський вклад від 28 травня 2014 року № ДФ-108894-2612, які обумовили його нікчемність (недійсність). Ураховуючи наведене, висновок суду першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного 18 вересня 2014 року між                   ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 договору іпотеки, є обґрунтованим. Такі висновки судів узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеними у постановах                   від 16 травня 2018 року у справі № 554/8916/15-ц (провадження № 61-13312св18) та від 03 жовтня 2018 року у справі №752/10961/15-ц (провадження № 61-20352св18).
Разом з тим, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків з урахуванням інтересів обох сторін у справі.
10 червня 2020 року до Львівського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшли заяви про перегляд постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня            2018 року за нововиявленими обставинами з посиланням на пункт 1 частини 2 статті 423 ЦПК України.
Заяви обґрунтовані тим, що 28 травня 2020 року відповідач подала до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) запит з проханням надати їй копії пропозиції Фонду про відкликання у ПАТ «Енергобанк» банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк», а також листа Фонду від 08 червня 2015 року вих. № 22-18010/15, посилання на який наводиться у постанові Правління Національного банку України від 11 червня 2015 року № 370 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «ЕнергоБанк». На цей запит 06 червня 2020 року відповідач отримала від Фонду відповідь про те, що для отримання запитуваної інформації необхідно звертатись до ОСОБА_2 , оскільки ця інформація не може бути надана у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації» та є інформацією із обмеженим доступом і містить банківську таємницю. Неотримання нею від Фонду вищезгаданих документів ОСОБА_1 вважала доказом безпідставності ліквідації ПАТ «Енергобанк» і незаконності всієї процедури ліквідації ПАТ «Енергобанк» Фондом, під час якої ПАТ «Енергобанк» звернувся до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_1 , внаслідок розгляду якої укладений між останньою та ПАТ «Енергобанк» іпотечний договір було визнано недійсним.
ОСОБА_1 вважала, що вищезгадані обставини не були і не могли бути їй відомі до 26 квітня 2018 року, оскільки ПАТ «Енергобанк» приховав від неї ці обставини, а саме - згаданий лист Фонду від 08 червня 2015 року вих. № 22-18010/15.
Разом з тим, 29 травня 2020 року відповідач подала до Фонду запит з проханням надати їй копії акта про результати інвентаризації майна ПАТ «Енергобанк» станом на 12 грудня 2015 року та акта про результати формування ліквідаційної маси                                            ПАТ «Енергобанк» станом на 12 грудня 2015 року. 06 червня 2020 року відповідач отримала від Фонду результати інвентаризації майна ПАТ «Енергобанк»та формування ліквідаційної маси, з яких не вбачається включення до цієї маси нерухомого майна, яке було предметом договору іпотеки від 18 вересня 2014 року та на яке відповідач                         23 квітня 2015 року звернула стягнення. ОСОБА_1 вважала, що відсутність належного і допустимого доказу про існування цивільного права і інтересу, на захист якого ПАТ «Енергобанк»  звернулося з позовом до суду, є підставою для відмови у задоволенні поданого цим банком позову як безпідставного.
З огляду на викладене, ОСОБА_1 зазначала, що вищезгадані обставини не були і не могли бути їй відомі до 26 квітня 2018 року, оскільки ПАТ «Енергобанк»  приховав від неї ці обставини, не розмістивши на своєму веб-сайті результатів інвентаризації майна банку та формування ліквідаційної маси.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Львівської області                             від 26 квітня 2018 року у зв`язку з нововиявленими обставинами відмовлено та залишено в силі постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня             2018 року.
11 листопада 2020 року ОСОБА_1 подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду                           від 07 жовтня 2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви та скасування постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції проігнорував положення частини другої статті 429 ЦПК України як норми процесуального права, яка зобов`язує апеляційний суд при розгляді справи за заявою про перегляд постанови суду апеляційної інстанції за нововиявленими обставинами виходити за межі розгляду такої справи, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, а саме статті 215 ЦК України.
Наведена Львівським апеляційним судом мотивація щодо неможливості задоволення поданої ОСОБА_1 заяви не відповідає принципу правової визначеності. Крім того, позивач не спростував обставини, зазначені відповідачем як нововиявлені обставини.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року необхідно відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Даний закон набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 18 червня 2020 року, тобто після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Відповідно до частини першої та другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами. Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.
Частиною п`ятою статті 423 ЦПК України визначено, що при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.
Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, в апеляційній або касаційній скарзі чи в заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України або які могли бути встановлені при всебічному і повному з`ясуванні судом обставин справи, тобто при виконанні вимог ЦПК України, не є нововиявленими обставинами. Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду в прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року за нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що наведені заявником підстави та обставини, не впливають на висновки, зроблені у постанові Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року щодо нікчемності в силу закону основного договору (банківського вкладу) і недійсності договору іпотеки, укладеного в порядку забезпечення виконання умов основного договору, та не можуть бути підставою для скасування судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 визнає, що пропозиції Фонду про відкликання у ПАТ «Енергобанк» банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Енергобанк», а також лист Фонду від 08 червня 2015 вих. № 22-18010/15, так само, як і акт про результати інвентаризації майна ПАТ «Енергобанк» станом на 12 грудня 2015 року та акт про результати формування ліквідаційної маси ПАТ «Енергобанк» станом на 12 грудня 2015 року, існували на час розгляду справи.
Апеляційний суд, розглядаючи заяву про перегляд у зв`язку із нововиявленими обставинами судового рішення, навів мотиви відхилення аргументів заявника, та при вивченні доводів касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення не вбачається порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Таким чином, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, постановлена із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд постанови Апеляційного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року у зв`язку з нововиявленими обставинами у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ЕнергоБанк» до ОСОБА_1 про визнання договору іпотеки недійсним.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              А. А. Калараш
Є. В. Петров
С. П. Штелик