ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/7041/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Маруліна Л.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 листопада 2020 року                                                                                       м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 28.08.2020) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 22 грудня 2018 року №0135698-1310-2652 на загальну суму 18081,60 грн.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 року №0135698-1310-2652, яким позивачу нараховано податкове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у розмірі 18081,60 грн, винесено з порушенням норм діючого законодавства. На переконання позивача, податкове повідомлення-рішення №0135698-1310-2652 прийнято ГУ ДФС в м. Києві 22 грудня 2018 року, в той час, як надіслано позивачу з порушенням строків - 27 грудня 2018 року. Також позивач зауважує, що контролюючим органом самостійно визначено позивача платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, посилаючись на дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо житлового будинку, не взявши до уваги, що об`єктом оподаткування є нерухомість, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, оскільки зазначений об`єкт нерухомості набуто у власність 10 листопада 2006 року, в той час як позивач з 21 липня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі. Крім того, рішенням Красненської сільської ради Обухівського району Київської області від 15 липня 2016 року «Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне в земельної ділянки на території Красненської сільської ради на 2017 рік», яким встановлено розмір ставки відповідного податку оприлюднено на офіційному стенді не було.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що сам факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою віднесення такого майна до об`єктів права спільної власності подружжя. Зазначено, що в разі перебування майна у спільній власності позивача наділено правом повідомляти контролюючий орган за місцем реєстрації про визначення за згодою власників майна платника податку на нерухоме майно відповідною заявою, що позивачем не зроблено. Крім того відповідачем зазначено, що рішення Красненької сільської ради «Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Красненької сільської ради на 2017 рік» від 15 липня 2016 року оприлюднено на інформаційному стенді, а тому вважає зазначений спосіб оприлюднення таким, що відповідає вимогам закону та єдиним можливим способом на момент прийняття рішення, оскільки відповідав головній суті процесу опублікування - доведення інформації до мешканців відповідної адміністративно-територіальної одиниці.  
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції про перебування об`єкта оподаткування не у спільній сумісній власності є безпідставним, не базуються на наявних у матеріалах справи доказах. Судом помилково не застосовано ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України, пп.266.4.1 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України. Вказує, що оприлюднення рішення Красненької сільської ради не було офіційним. Наголошує, що податкове повідомлення-рішення прийнято та надіслано позивачу з порушенням строків, встановлених 266.7.2 п.266.7 ст.266 Податкового кодексу України.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 163406961 від 12 квітня 2019 року позивачу на праві власності належить нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 496,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.
На підставі наведеної інформації, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 року №0135698-1310-2652, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки  в сумі 18081,60 грн.
Не погоджуючись з вказаним повідомленням-рішенням позивач звернувся за захистом своїх прав з даним адміністративним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним, при цьому сам факт затримки контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку. У будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення жодним чином не впливає на його законність.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України (із змінами і доповненнями, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також - ПК України).
Відповідно до підпункту 265.1.1 пункту 265.1 статті 265 ПК України податок на майно складається в тому числі із податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.
Відповідно до підпункту  266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є житлова та нежитлова нерухомість, в тому числі її частка.
Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості (підпункт 266.1.1 пункт 266.1 статті 261 ПК України).
В силу приписів підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті ПК України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
Положеннями підпункту 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК України визначено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
Отже, база оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки визначається на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або оригіналів документів платника податків, які підтверджують право власності на об`єкт нерухомого майна.
Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази повідомлення позивачем Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, що платником податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки є також і дружина.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 163406961 від 12 квітня 2019 року позивач на праві власності належить нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 496,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що нерухоме майно щодо житлового будинку загальною площею 496,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у спільній сумісній власності у позивача та його дружини, з якою останній перебуває у шлюбі з 21 липня 2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, а зазначений об`єкт нерухомості набуто у власність 10 листопада 2006 року.
Суд першої інстанції вірно вказав, що сам по собі факт придбання нерухомого майна під час перебування у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до статті 368 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі також - ЦК України)   майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною (без визначення часток) власністю, якщо інше не встановлено законом або договором.
Виникнення цього права згідно зі статтею 182 ЦК України підлягає державній реєстрації.
Згідно з частиною четвертою статті 182 ЦК України порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється законом.
Відповідно до статей 2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (із змінами і доповненнями) (далі також - Закон №1952) право власності на нерухоме майно підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Статтею 11 Закону №1952 визначено структуру Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у розділах якого містяться відомості про право власності та суб`єкта (суб`єктів) цього права.
Відповідно до пункту 21 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться такі відомості про право власності: 1) форма власності; 2) вид спільної власності (у разі, коли майно належить на праві спільної власності).
Зміст статті 3 Закону визначає гарантування державою достовірності зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень і визначення законодавцем моменту виникнення прав на нерухоме майно та їх обтяжень, які підлягають державній реєстрації, з моменту такої реєстрації.
З аналізу вищевикладеного та враховуючи наявні в матеріалах спри докази, доводи позивача, що зазначений вище будинок належить йому на праві спільної сумісної власності є безпідставними.
Ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування (підпункт 266.5.1 пункту 266.5 статті 266 Податкового кодексу України).
При цьому, підпунктом 266.4.1 пункту 266.4 статті 266 ПК України встановлено, що база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податку, зменшується, зокрема для житлового будинку/будинків незалежно від їх кількості - на 120 кв. метрів.
Відповідно до рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області № 52 від 15.07.2016 «Про встановлення ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Красненської сільської ради на 2017 рік» ставка податку для житлових будинків від 120-200 кв. м. становить 2 відсотки мінімальної заробітної плати встановленої на 01.01.2017. При цьому база оподаткування об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності фізичної особи - платника податків: для житлових будинку/будинків не залежно від їх кількості на 120 кв. м.
Відповідно до підпункту 266.4.3 пункту 266.4 статті 266 ПК України пільги з податку, передбачені підпунктами 266.4.1 та 266.4.2 цього пункту, для фізичних осіб не застосовуються до, зокрема, до: об`єкта/об`єктів оподаткування, якщо площа такого/таких об`єкта/об`єктів перевищує п`ятикратний розмір неоподатковуваної площі, встановленої підпунктом 266.4.1 цього пункту.
Згідно з підпунктом «б» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті ПК України, обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості у такому порядку: за наявності у власності платника податку більше одного об`єкта житлової нерухомості одного типу, в тому числі їх часток, податок обчислюється виходячи із сумарної загальної площі таких об`єктів зменшеної відповідно до підпунктів «а» або «б» підпункту 266.4.1 пункту 266.4 цієї статті та відповідної ставки податку.
За таких обставин, на виконання вимог підпункту «б» підпункту 266.7.1 пункту 266.7 статті 266 ПК України та відповідно даних Реєстру речових прав на нерухоме майно оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням від 22 грудня 2018 року №0135698-1310-2652 позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості за 2017 рік у розмірі 18081,60 грн за об`єктом: будинок загальною площею 496, 7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1.
При цьому, контролюючий орган обчислює суму податкового зобов`язання з місцевих податків на основі інформації з отриманих рішень про встановлення місцевих податків та зборів від органів місцевого самоврядування та з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При обчисленні досліджуються розміри ставок податків, а порядок оголошення рішення місцевою радою не підлягає дослідженню.
При встановлені порядку оприлюднення рішень органів місцевого самоврядування необхідно визначити їх правову природу.
Рішення про встановлення місцевих податків і зборів підпадають під категорію регуляторних актів, ознаки яких надані у статті 1 Закону України від 11 березня 2003 року №1160 «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» (далі також - Закон України №1160).
Відповідно до підпункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 13 січня 2011 року №2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (із змінами і доповненнями), доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно пункту 7 оприлюднення рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №52 від 15 липня 2016 року відбувалося на дошці оголошень, яка підпадає під категорію  «інформаційний стенд», а тому рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №52 від 15 липня 2016 року оприлюднено належним чином.
Доказів скасування або зупинення дії за рішенням суду рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №52 від 15 липня 2016 року сторонами не надано, з огляду на що, підстави для незастосування до спірних правовідносин рішення Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №52 від 15 липня 2016 року відсутні.
Відповідно до приписів статті 266 пункту 266.7. підпункту 266.7.2. ПК України податкове повідомлення-рішення про сплату сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).
В свою чергу, підпунктом 266.7.1. пунктом 266.7 статті 266 ПК України визначено порядок обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів житлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб.
Таким чином, податкове повідомлення-рішення із сплати податку на нерухоме майно за 2017 рік відповідач повинен був надіслати позивачу не пізніше 1 липня 2018 року. В той же час, податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем у грудні 2018 року, що є порушенням відповідачем вимог ПК України.
Разом із цим, порушення строку, визначеного статтею 266 пункту 266.7. підпункту 266.7.2. ПК України не є самостійною та достатньою підставою для визнання спірного рішення протиправним, так як із спливом строку, визначеного наведеною нормою, відповідач не втрачає право на нарахування податкових зобов`язань. 
Крім того, за приписами статті 67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в розмірі і в порядку, встановленими законом. Тому, процедурні порушення, на які посилається позивач у своєму позові, що допущені контролюючим органом при надісланні (врученні) платнику податку податкового повідомлення-рішення, не призводять до порушення прав позивача та не можуть бути обставиною, яка звільняє платника податків від обов`язку щодо сплати податкового зобов`язання, оскільки суть податкового зобов`язання та факт вчинення позивачем порушення у даному випадку не змінюється.
Підпунктом 266.10.1. пункту 266.10 Податкового кодексу України, передбачено, що податкове зобов`язання за звітний рік з податку сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Відповідно до пп. 266.10.2 п. 266.10 статті 266 ПК України у разі якщо контролюючий орган не надіслав (не вручив) податкове/податкові повідомлення-рішення у строки, встановлені підпунктом 266.7.2 пункту 266.7 цієї статті, фізичні особи звільняються від відповідальності, передбаченої цим Кодексом за несвоєчасну сплату податкового зобов`язання.
Згідно пп. 266.10.3 п. 266.10 статті 266 ПК України податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Таким чином, шестидесятиденний строк сплати земельного податку обліковується з дня вручення податкового повідомлення-рішення.
Аналізуючи зазначені норми, колегія суддів дійшла висновку, що платник податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у разі отримання податкового повідомлення-рішення з нарахованим податковим зобов`язанням після 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком), звільняється лише від відповідальності за несвоєчасну сплату такого зобов`язання, проте не звільнений від його сплати в цілому на цій підставі.
У даному випадку обов`язок сплати податкового зобов`язання у позивача виник з часу отримання податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про фактичну зміну контролюючим органом строків сплати податку на нерухоме майно.
Факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 06 листопада 2018 року по справі № 808/144/18.
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив, що: відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив того, що обов`язок сплати податкового зобов`язання у позивача виник з часу отриманні податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про фактичну зміну контролюючим органом строків сплати податку на нерухоме майно, факт порушення контролюючим органом строків направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.
Податковим законодавством встановлено, що 60-ти денний строк сплати земельного податку обліковується з дня вручення податкового повідомлення-рішення, відтак, суд дійшов правильного висновку про те, що обов`язок сплати податкового зобов`язання у позивача виник з часу отримання податкового повідомлення-рішення, у зв`язку з чим відсутні підстави для висновку про фактичну зміну контролюючим органом строків сплати податку на нерухоме майно. Сам факт порушення контролюючим органом строку направлення податкового повідомлення-рішення не може бути підставою для звільнення платника податку від обов`язку щодо своєчасної сплати суми податку.
Отже, у будь-якому випадку порушення строку направлення податкового повідомлення рішення само по собі не впливає на його законність та відсутність у позивача обов`язку щодо сплати податкового зобов`язання.
Вказаний висновок у повній мірі відповідає правовій позиції Верховного суду, висловленій у постанові від 13 лютого 2018 року по справі № 820/1975/17.
Отже, у випадку порушення строку направлення податкового повідомлення-рішення, позивач не звільняється від обов`язку зі сплати податкового зобов`язання.
Податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Положення норм статті 102 ПК України встановлюють граничні строки давності погашення грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, правові умови їх застосування учасниками податкових правовідносин, права та обов`язки платників податків і межі компетенції державного контролюючого органу у зв`язку із застосуванням таких строків.
Абзацом 1 п. 102.1 статті 102 ПКУ встановлюється загальний строк давності реалізації контролюючим органом свого права виявити і самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених ПК України, не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем таких видів граничних строків.
Правові підстави застосування такого права контролюючого органу випливають із права визначення сум податкових та грошових зобов`язань, встановлених нормами статті 54 ПК України.
Згідно п. 102.1 статті 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня, що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання, а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.
Тобто, відповідно до статті 102 ПК України контролюючий орган має право виявити і самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених ПК України, не пізніше 1095 дня, що настає за останнім днем таких видів граничних строків й без проведення перевірки.
З урахуванням наведених вище приписів податкового законодавства повідомлення - рішення про сплату сум податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за звітний період, у даному випадку 2017 рік, повинно надсилатись платнику податків до 01 липня 2018 року, але в межах строків, визначених пунктом 102.1 статті 102 цього Кодексу.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірне податкові повідомлення-рішення прийнято відповідачем у межах строку, визначеного підпунктами 266.10.2, 266.10.3 пункту 266.10 статті 266 ПК України.
Колегія суддів враховує, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта номер інформаційної довідки 163406961 від 12 квітня 2019 року позивачу на праві власності належить нерухоме майно, а саме, будинок загальною площею 496,7 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, з наведеного слідує, що суд першої інстанції цілком правильно вказав на те, що саме позивач є власником нерухомого майна, що стало об`єктом оподаткування, а відтак, відповідач при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяло у межах своїх повноважень та у встановлений законом спосіб.
Крім того, доводи позивача в частині недоведеності податковим органом обгрунтованості здійсненого розрахунку грошового зобов`язання, не підтверджуються належними доказами, а позивач не скористався своїм правом щодо звернення з заявою про проведення звірки даних щодо об`єктів нерухомості, які належать йому на праві приватної власності до відповідного органу фіскальної служби. Отже, заперечення позивача щодо розрахунку суми визначеного податкового зобов`язання не можуть бути прийняті до уваги.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на норми ст.ст. 60, 70 СК України, щодо того, що нерухоме майно за яким було визначено грошове зобов`язання є спільною сумісною власністю його та дружини, а згоди щодо неподіленого в натурі майна про платника відповідного податку не було здійснено, адже наведеними вище нормами ПК України підтверджується, що платником є саме власник нерухомого майна, зазначений у Реєстрі, а у протилежному б випадку, все майно, що перебуває у спільній сумісній власності та не поділено в натурі, не підлягало б оподаткуванню, що суперечить нормам податкового законодавства. У податкового органу відсутній обов`язок та інструменти контролю визначати належного платника щодо майна, яке перебуває у спільній сумісній власності.
При цьому, фізичні особи - співвласники житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебуває у їх спільній сумісній власності, але не поділена в натурі, не позбавлені права повідомляти контролюючий орган за місцем реєстрації про визначеного за їх згодою платника податку на нерухоме майно, звернувшись із письмовою заявою за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника житлової та/або нежитлової нерухомості.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що винесене контролюючим органом податкове повідомлення-рішення від 22 грудня 2018 року №0135698-1310-2652, яким визначено суму податкового зобов`язання за платежем з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості у сумі 18081,60 грн за 2017 рік, є законним та обґрунтованим.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 серпня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст. 328, 329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 23.11.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна