Постанова
Іменем України
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 464/3214/16-ц
провадження № 61-3294св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., 
Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_1 , 
на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року у складі судді Горбань О. Ю. та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 
2019 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - 
ПАТ «Універсал Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 січня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого 
є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 
№ 011-2008-001, відповідно до якого відповідач отримав кредит в розмірі 120 000,00 дол. США на придбання майна строком до 01 січня 2038 року зі сплатою 12,95 % річних за користування кредитом до здачі об`єкта в експлуатацію 
та 12,45 % річних після здачі об`єкта в експлуатацію. 
 
З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за цим кредитним договором 09 січня 2008 року укладено договір поруки, за умовами якого 
ОСОБА_2 зобов`язалася перед банком відповідати за невиконання 
ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором. 
 
Порушивши умови кредитного договору, відповідачі своїх зобов`язань належним чином не виконали, в результаті чого виникла заборгованість, яка на 09 березня 2016 року становить 84 935,56 дол. США, з яких: 2 801,60 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 73 402,72 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 8 298,89 дол. США - відсотки; 432,35 дол. США - підвищені відсотки. 
 
Просив суд солідарно стягнути з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 84 935,56 дол. США.
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом 
до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.
 
Зустрічний позов мотивований тим, що в кредитному договорі, укладеному між сторонами, не зазначена інформація, передбачена частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а в графіку погашення заборгованості (додаток 2 до кредитного договору від 09 січня 2008 року) зазначено лише дату погашення заборгованості та залишок заборгованості 
за кредитом у доларах США у кожному платіжному періоді, при цьому відповідач, ані в кредитному договорі, ані в графіку погашення заборгованості не відобразив витрат ОСОБА_1 , пов`язаних з отриманням кредиту на користь страховиків, оцінювачів, нотаріусів. Окрім цього, банк всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» ані перед, ані під час укладення кредитного договору 
не поінформував ОСОБА_1 в письмовій формі про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов`язаннями споживача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги. 
 
Таким чином, оформлення банком інформації щодо сукупної вартості кредиту 
(у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) під час укладення кредитного договору від 09 січня 2008 року 
№ 011-2008-001 виконано з недотриманням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, і такий кредитний договір укладений з порушенням вимог законодавства про захист прав споживачів.
 
З урахуванням зміни підстави зустрічного позову та збільшення позовних вимог, просив суд визнати недійсним кредитний договір від 09 січня 2008 року 
№ 011-2008-001.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, позов ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.
 
Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 09 січня 2008 року № 011-2008-001 
в розмірі 84 935,56 дол. США, з яких: 2 801,60 дол. США - прострочена заборгованість, 73 402,72 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту, 
8 298,89 дол. США - відсотки, 432,35 дол. США - підвищені відсотки.
 
Вирішено питання судових витрат.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що позивач правомірно застосував процентну ставку 12,95 % 
за весь період прострочення заборгованості з 01 червня 2015 року до 09 березня 2016 року та підвищені відсотки в розмірі 38,85 %, оскільки технічний паспорт 
не є правовстановлюючим документом та не підтверджує здачу житлового будинку в експлуатацію. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції не прийняв за основу висновок судово-економічної експертизи, згідно з яким нарахування процентів за ставкою 12,95 % не відповідає умовам підпункту 1.1 договору від 09 січня 
2008 року № 011-2008-001, умовою якого є введення об`єкта в експлуатацію.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суди дійшли висновку, 
що, уклавши кредитний договір № 011-2008-001 та посвідчивши його нотаріально, ОСОБА_1 протягом 2008-2015 років виконував його умови, вносячи в касу банку грошові кошти згідно з графіком погашення боргу. Наведене підтверджує, що укладений між сторонами договір відповідає положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі № 464/3214/16-ц, витребувано її із Сихівського районного суду м. Львова.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 вересня 2020 року справу передано судді Бурлакову С. Ю.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, 
у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову 
ПАТ «Універсал Банк» тазадоволення його зустрічного позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів у їх сукупності, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Кредитний договір припинив свою дію 06 грудня 2015 року, оскільки відповідач 05 жовтня 2015 року отримав вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту, а тому сума заборгованості, яка вказана в розрахунку, не відповідає реальній сумі заборгованості, оскільки включає відсотки, нараховані після припинення дії кредитного договору.
 
Крім того, суд не врахував вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банк не довів відповідачу в письмовій формі всю необхідну інформацію за договором. У кредитному договорі не зазначено інформації, передбаченої частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», 
а в графіку погашення заборгованості зазначено лише дату погашення заборгованості та залишок заборгованості за кредитом у доларах США у кожному платіжному періоді, при цьому позивач ні в кредитному договорі, ні в графіку погашення заборгованості не відобразив витрат, пов`язаних з отриманням кредиту, на користь страховиків, оцінювачів, нотаріусів. 
 
Суди попередніх інстанцій прийняли рішення без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15 та від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 
ЦПК України).
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу 
до касаційного суду не направили. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 09 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 011-2008-001 (на придбання майна), а саме квартири 
за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 152,4 кв. м, житловою площею 115,8 кв. м). 
 
Згідно з умовами кредитного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 120 000,00 дол. США, а позичальник - прийняти їх, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,95 % річних до здачі об`єкта 
в експлуатацію і 12,45 % річних після здачі об`єкта в експлуатацію (базова процентна ставка) строком до 01 січня 2038 року. Сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно з умовами цього договору.
 
Пунктом 1.1.1 цього договору визначено, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка 
в розмірі 38,85 % річних.
 
Сторони договору погодили перелік та вартість супутніх товарів, що надаються кредиторам та третім особам і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту згідно з додатком 1 до кредитного договору, а також графік платежів згідно з додатком 2 до кредитного договору.
 
09 січня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого 
є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_2 з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором укладено договір поруки 
№ 011-2008-001-Р, за умовами якого поручитель зобов`язалася перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх зобов`язань за кредитним договором.
 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав частково, надавши 
09 січня 2008 року ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 118 700,00 дол. США, 
що підтверджується заявою про видачу готівки від 09 січня 2008 року 
№ 011В501080090012.
 
29 вересня 2015 року ПАТ «Універсал Банк» на адресу відповідачів скерував письмові вимоги про негайну сплату простроченої заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, 
та штрафних санкцій за порушення виконання зобов`язань, а також роз`яснив наслідки невиконання таких повідомлень, проте відповідачі залишили їх без реагування, заборгованість у добровільному порядку не погашена.
 
З наданого банком розрахунку відомо, що станом на 09 березня 2016 року утворилася заборгованість в сумі 84 935,56 дол. США із яких: 2 801,60 дол. США - прострочена заборгованість за кредитом; 73 402, 72 дол. США - сума дострокового стягнення кредиту; 8 298,89 дол. США - відсотки; 432,35 дол. США - підвищені відсотки.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої, другої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), статті 8 Конституції України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права 
чи порушення норм процесуального права.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви і доводи, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Щодо зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним колегія суддів зазначає таке.
 
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин 
є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
 
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом 
та банком.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі 
№ 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають 
як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Відповідно до статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (зараз 
і надалі у редакції, чинній на час укладання оспорюваного кредитного договору) 
до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори 
зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору 
є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком 
є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
 
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Зазначений правовий висновок, викладено у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13.
 
Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, 
а також інших фінансових зобов`язань споживача.
 
Відомостями про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
 
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
Суди встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний позивачем, 
що свідчить про його згоду з усіма його істотними умовами, і тривалий час ним виконувався без будь-яких заперечень щодо його умов, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку та абсолютне значення здорожчання кредиту, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
 
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним 
з підстав, передбачених статтею 215 ЦК України та статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 , з урахуванням принципу змагальності сторін, зобов`язаний був довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення заявлених ним вимог, разом з тим належних і допустимих доказів 
на спростування презумпції правомірності правочину не надав.
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував положення статей 203, 215 ЦК України 
та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання недійсним кредитного договору 
у цілому, оскільки банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилами № 168, сторони узгодили всі істотні умови договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
 
Разом з тим, встановивши відсутність підстав для визнання оспорюваних кредитних договорів недійсними в цілому, суд не врахував недійсність положення, що міститься у пункті 9.8 кредитного договору про встановлення комісії, оскільки передбачає за видачу кредиту сплату 1400,00 дол. США.
 
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
 
Відповідно до частин п`ятої, восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
 
Згідно з частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку 
як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
Отже, виходячи із принципів справедливості і добросовісності, на позичальника 
не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом.
 
Таким чином, пункт 9.8 кредитного договору про встановлення комісії відповідно до статей 203, 217 ЦК України є недійсним, оскільки передбачає за видачу кредиту сплати 1400,00 дол. США. В цій частині зустрічний позов підлягає задоволенню. 
 
У випадку, коли суд встановить, що зазначена сума була сплачена, то він має застосувати наслідки недійсності правочину і може здійснити судове зарахування при стягненні заборгованості.
 
Щодо первісного позову ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором колегія суддів зазначає таке.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно 
до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно з частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти 
у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) 
у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
 
Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Позика вважається поверненою в момент зарахування грошової суми, 
що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.
 
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право 
на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше 
не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
 
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, 
що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
 
Статтею 1050 ЦК України також передбачено, що якщо позичальник своєчасно 
не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно 
до статті 625 цього Кодексу.
 
Як встановлено з матеріалів справи, 29 вересня 2015 року на адресу відповідачів направлялась вимога про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, яку позичальник отримав 05 жовтня 2015 року.
 
Зі змісту цієї вимоги відомо, що банк просить, сплатити прострочену заборгованість за кредитним договором, процентами, нарахованими 
за користування кредитними коштами, та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язання. У разі невиконання вимог цієї вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково, на шістдесят перший день з моменту отримання цієї вимоги. 
 
Отже, звернувшись 29 вересня 2015 року до позичальника з вимогою про дострокове стягнення всієї заборгованості за кредитним договором, 
ПАТ «Універсал Банк» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору 
та порядку сплати процентів за користування кредитом та використало своє право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, що залишилася, 
а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
 
Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів (стаття 1048 ЦК України).
 
Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена 
у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі 
№ 444/9519/12 (провадження № 14 - 10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).
 
Звертаючись до суду з указаним позовом, ПАТ «Універсал Банк»просило стягнути з відповідача, зокрема, заборгованість за процентами за користування кредитом станом на 09 березня 2016 року.
 
Отже, банк нараховував проценти на прострочену суму кредиту й після зміни строку дії договору, а тому обґрунтованість позову в цій частині підлягає перевірці.
 
Однак апеляційний суд, перевіряючи рішення районного суду, доводів апеляційної скарги стосовно зміни строку виконання основного зобов`язання шляхом пред`явлення ПАТ «Універсал Банк» 29 вересня 2015 року вимогу, яка отримана 
05 жовтня 2015 року, про дострокове погашення кредитної заборгованості належним чином не перевірив, оскільки в такому випадку банк позбавлений права 
на нарахування процентів у розмірі 12,95 за користування кредитом після закінчення строку кредитування (05 жовтня 2015 року + 31 день = 05 листопада 2015 року). З 06 листопада 2015 року зобов`язання змінено, і право на вимогу відсотків у розмірі 12,95 банк втрачає. Тому суду необхідно встановити розмір заборгованості за процентами у розмірі 12,95 за період до 05 листопада 2015 року.
 
Крім того, суд залишив поза увагою, що відповідно до пункту 1.1 кредитного договору сторони домовились про кредит у розмірі 120 000,00 дол. США, разом 
з тим із заяви про видачу готівки від 09 січня 2008 року № 011В501080090012 
(т. 1, а. с. 26), виписки за рахунком (т. 1, а. с.95) видно, що банк видав позичальнику кредит у розмірі 118 700,00 дол. США. У вимозі про повернення боргу (т .1, а. с. 40) банк вказує, що надав кредит у сумі 120 000,00 дол. США. 
Це саме вказує банк і в позові. 
 
Відповідно до частини другої статті 1054, статті 1046 ЦК України договір позики 
є укладеним з моменту передання грошей. З розрахунку заборгованості відомо, що розрахунок здійснювався зі 120 000,00 дол. США. Оскільки кредит видано 
в розмірі 118 700,00 дол. США, то всі розрахунки заборгованості банк мав здійснювати виходячи з цієї суми. На зазначене суд апеляційної інстанції уваги 
не звернув.
 
Таким чином, апеляційному суду необхідно спочатку встановити суму заборгованості за тілом кредиту (виходячи з суми 118 700,00 дол. США) 
та процентами.
 
Таким чином, апеляційний суд не перевірив правильність встановлення місцевим судом обставин справи, що мають значення для вирішення спору, достовірно 
не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у визначеному судом розмірі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції 
та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення 
у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Ураховуючи вищевикладене, рішення суду першої та апеляційної інстанції 
в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору необхідно скасувати, позов задовольнити частково. Визнати недійсним пункт 9.8 кредитного договору від 09 січня 2008 року № 011-2008-001, 
в іншій частині позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу 
в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального 
і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін, врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 28 березня 2018 року 
у  справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року 
у  справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), і ухвалити законне 
та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , подану в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
 
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 серпня 2018 року 
та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору скасувати.
 
В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору позов задовольнити частково.
 
Визнати недійсним пункт 9.8 кредитного договору від 09 січня 2008 року 
№ 011-2008-001, в іншій частині позовних вимогпро визнання недійсним кредитного договору рішення Сихівського районного суду м. Львова 
від 27 серпня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
та оскарженню не підлягає.

Головуючий    Судді:	М. Є. Червинська   С. Ю. Бурлаков   А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко   В. М. Коротун