22-ц/804/3088/20 
                                                                                264/2329/19 
                                               
Головуючий у І інстанції Пустовойт Т.В. Єдиний унікальний номер 264/2329/19     
Номер провадження 22-ц/804/3088/20
Доповідач Барков В.М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ

23 листопада 2020 року  м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:
головуючого судді Баркова В.М.,
суддів   Мироненко І.П.,
Лопатіної М.Ю.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 липня 2020 року у справі за ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про поділ сумісного майна,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, посилаючись на те, що в період з 23 вересня 1989 року по 03 лютого 2015 року перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 . Під час спільного подружнього життя вони в 1990 році збудували за сумісні кошти гараж № НОМЕР_1 в автогаражному кооперативі «ЮНІС», а 29 листопада 2010 року придбали за 25000 грн. у ОСОБА_3 на підставі довіреності виданої на ім`я відповідача легковий автомобіль ВАЗ 21114 2005 року випуску. Також, під час шлюбу відповідач придбав дві рушниці. Оскільки ОСОБА_2 відмовляється добровільно сплатити вартість ? частки спільно набутого майна, позивачка просила суд провести його розподіл та зобов`язати відповідача сплатити їй половину від його вартості, а також відшкодувати судові витрати по справі.
Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано мисливську гладкоствольну рушницю ТОЗ-34, 2ств., кал.12, № НОМЕР_2 , 1990 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію частки в спільному майні в сумі 2 500 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 38 грн. 42 коп. 
Визнано право особистої приватної власності ОСОБА_2 на мисливську гладкоствольну рушницю ТОЗ-34, 2ств., кал.12, № НОМЕР_2 , 1990 року випуску.
В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача ? частку вартості гаражу № НОМЕР_1 в автогаражному споживчому кооперативі «ЮНІС» в розмірі 29 738 грн.; визнати удаваним правочин, вчинений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шляхом укладання нотаріально посвідченої довіреності на ім`я відповідача на експлуатацію, користування та розпорядження легковим автомобілем ВАЗ 21114 2005 року випуску, кузов НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , який приховує договір купівлі-продажу цього автомобілю та застосувати до цих відносин вимоги ст. 60 Сімейного кодексу України, визнати легковий автомобіль ВАЗ 21114 2005 року випуску, кузов НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , сумісним майном подружжя та стягнути на її користь ? частку його вартості у розмірі 125 000 грн.; стягнути на її користь ?  частку вартості мисливської рушниці в розмірі 2 500 грн. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що видана ОСОБА_3 ОСОБА_2 довіреність є удаваним правочином, який вчинено сторонами для приховання договору купівлі-продажу. Звертаючись до суду із позовом, вона ставила питання про визнання цієї довіреності удаваною, однак суд першої інстанції на це уваги не звернув. Крім того, не погоджується з позицією суду щодо відсутності у відповідача права власності на спірний гараж, оскільки вважає, що надані головою автогаражного споживчого кооперативу «ЮНІС» документи, є достатньою підставою вважати, що гараж знаходиться у власності ОСОБА_2 .
Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч.ч. 1, 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.
У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не було надано допустимих доказів, які б давали можливість віднести спірне майно – гараж та автомобіль, до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а тому вони не можуть бути предметом поділу.
Судом встановлено, що 23 вересня 1989 року сторони по справі уклали шлюб, який розірвано рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03 лютого 2015 року.
Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте, подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України  від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , власником транспортного засобу марки «ВАЗ», модель «21114», 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак НОМЕР_6 , є ОСОБА_3 
29 листопада 2010 року ОСОБА_3 видав довіреність на ім`я відповідача ОСОБА_2 , надавши останньому право представляти його інтереси з питань експлуатації, користування та розпорядження вказаним транспортним засобом. Строк дії довіреності до 29 листопада 2025 року.
Пленум Верховного Суду України у пункті 25 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інших правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Між тим, згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
З тексту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 2-3, 37) вбачається, що позивачка не просила визнати видану ОСОБА_3 довіреність удаваною та застосувати наслідки такого правочину, а відтак суд першої інстанції обґрунтовано не визнав спірний автомобіль, яким користувався відповідач на підставі цієї довіреності, спільним сумісним майном подружжя.
Згідно із частиною 6 статті 367 ЦПК України, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Оскільки позивачка в суді першої інстанції не заявляла позовних вимог щодо визнання правочину між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , удаваним, в суді апеляційної інстанції зазначена вимога також розгляду не підлягає.
Крім того, особа яка видала довіреність, не була залучена до участі у справі в якості відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заперечував проти того, що під час шлюбу з позивачкою у 1990 році був збудований гараж № НОМЕР_1 у споживчому кооперативі «Юнис».
Відповідно до вимог статті 22 КпШС України майно, набуте подружжя в період шлюбу, є їх спільної сумісною власністю, і кожен із подружжя має право володіти, користуватися та розпоряджатися ним.
Вимогами статей 28, 29 КпШС України визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.
Пленум Верховного Суду України у пункті 8 своєї Постанови від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльність гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснив, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю – наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв`язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.
Відповідно до постанови Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 640/11441/15-ц (провадження № 61-3005 св 18), пайові внески в ГБК саме у вигляді грошових коштів є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, враховуючи, що такі внески можуть бути трансформовані в неподільну річ, зокрема об`єкт права власності у вигляді гаражного боксу, то за кожним із подружжя слід визнати право власності на належну кожному з них  частку в пайовому внеску в ГБК і залишити це майно у їх спільній власності.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач у 1990 році під час шлюбу з позивачкою був прийнятий в члени автогаражного споживчого кооперативу «Юніс» (а.с. 16).
Докази реєстрації права власності на спірний гараж за відповідачем або кооперативом позивачкою суду не надані, як не надані докази внесення подружжям пайового внеску.
Оскільки об`єктом поділу між колишнім подружжям є пайові внески в ГСК «Юніс» у вигляді грошових коштів, а не у вигляді гаражу № НОМЕР_1 , суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення ринкової вартості ? частини гаражу, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.
Залишити це майно у спільному користуванні сторін позивачка також не просила.
Не можна погодитися і з доводами скарги про те, що право власності на спірний гараж відповідач набув на підставі Статуту автогаражного споживчого кооперативу «Юніс», оскільки така підстава набуття права власності законом не передбачена.
З інших підстав рішення суду першої інстанції не оскаржується.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 липня 2020 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

Судді                                     В.М.Барков 

І.П. Мироненко

                                                                                                                     М.Ю. Лопатіна