ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року м. Херсон

Справа №766/11183/19
Провадження № 22-ц/819/1514/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючий           Бездрабко В.О. (суддя-доповідач)
судді:                         Вейтас І.В.,
                              Приходько Л.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Майдан С.І., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:
У червні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 28 вересня 2012 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. 
Своїм підписом у заяві позичальник підтвердив, що анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, «Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, які опубліковані на сайті банку http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає укладений між сторонами кредитний договір.
В порушення взятих на себе зобов`язань позичальник умови договору належним чином не виконував, у зв`язку з чим допустив утворення заборгованості, яка станом на 14 травня 2020 року становить 134212,32грн., яка складається з: 5735,99грн. – заборгованість за кредитом, 124726,33грн. - заборгованість за процентами; 3750,00грн. – заборгованість за пенею та комісією.
Оскільки кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 127087,47грн., з яких: 5735,99грн. – заборгованість за кредитом, 121351,48грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 28 вересня 2012 по 02 травня 2019 року, а також судові витрати по справі у сумі 1921,00грн.
Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 28 вересня 2012 року в сумі 5735,99грн, а також судові витрати по справі у сумі 86,64грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду від 19 серпня 2020 року, АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині незадоволених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ці позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Скарга мотивована тим, що позичальник підписавши анкету-заяву фактично підтвердив, що ознайомився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а отже погодився з укладенням договору приєднання. При цьому Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною кредитного договору, при яких підпис під ними не потрібен, якщо саме ці Умови та Правила були чинними під час укладення договору.
Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні процентів по кредиту.
Оскарженим рішенням суд не тільки призводить до нехтування принципами платності кредитного договору, а ще і наносить істотну шкоду усім споживачам банківських послуг, банку та у цілому порушує стабільність функціонування фінансового сектору держави.
Апелянт зазначив, що відповідно до положень ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 28 вересня 2012 року відповідач  ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», де заповнив і підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, на підставі якої банк надав відповідачу кредит у розмірі 6000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитними коштами у розмірі 30,00% на рік  на суму  залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У заяві ОСОБА_1 зазначив про свою згоду на те, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед АТ КБ «Приватбанк» станом на 14 травня 2019 року становить 134212,32грн., яка складається з: 5735,99грн. – заборгованість за кредитом, 124726,33грн. - заборгованість за процентами; 3750,00грн. – заборгованість за пенею та комісією.
Оскільки кредитор на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 127087,47грн., з яких: 5735,99грн. – заборгованість за кредитом, 121351,48грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 28 вересня 2012 по 02 травня 2019 року.
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5735,99грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. В цій частині рішення суду не оскаржується, а відтак згідно ст.367 ч.1 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів за користування кредитними коштами, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для їх стягнення з відповідача, зважаючи на те, що надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг підпису ОСОБА_1 не містять, а тому їх не можна розцінювати, як складову частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2012 року.
Колегія суддів погоджується із висновком суду, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. 
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку ПАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Банк, пред`явивши вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту, стягнути заборгованість по процентам за користуванням кредитними коштами з 28 вересня 2012 року по 02 травня 2019 року.
Слід зазначити, що в анкеті-заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк» від 28 вересня 2012 року відсутні умови договору щодо розміру процентів за користування кредитними коштами.
Банк, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 28 вересня 2012 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», що розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору, в яких визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, у тому числі, проценти за користування кредитом.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме із розміщеними банком на сайті кредитора Тарифами, Умовами та правилами у вказаній редакції був ознайомлений відповідач і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів та, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також Витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» підпису відповідача не містять.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), зауважила на тому, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, а тому їх не можна розцінювати, як складову кредитного договору, укладеного між сторонами 28 вересня 2012 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Доводи апеляційної скарги про те, що позикодавець, в порядку ч.1 ст. 1048 ЦК України, має право на одержання від позичальника процентів від суми позики (на рівні облікової ставки Національного банку України) колегія суддів оцінює критично, оскільки такі вимоги позивачем в суді першої інстанції не заявлялися.
Крім того, слід зазначити, що положеннями цієї статті передбачено право на одержання процентів від суми позики, у випадку не встановлення їх договором, проте апелянт, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі наполягає на тому, що проценти за користування кредитними коштами сторони договору погодили у Тарифах банку, а тому такі посилання суперечать позовним вимогам АТ КБ «Приватбанк».
Разом з цим, слід також звернути увагу на те, що строк дії картки закінчився у серпні 2017 року (а.с.73), у зв`язку із чим нарахування процентів після 31 серпня 2017 року (закінчення договірних правовідносин), є незаконним та необґрунтованим, що відповідає правовій позиції Великої палати ВС, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за процентами у розмірі 121351,48грн. є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Рішення суду в частині стягнутої суми непогашеного тіла кредиту у розмірі 5735,99грн. не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається (стаття 367 ЦПК України).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення.
Оскільки місцевим судом повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 19 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно ст.389 ч.3 п.2, ст.19 ч.6 п.1 ЦПК України.

Головуючий:                                                                 В.О. Бездрабко

Судді:                                                                          Л.В. Базіль
                                                                               
Л.А. Приходько