14.12.20
22-ц/812/2086/20
Єдиний унікальний номер судової справи 487/1669/20
Номер провадження 22-ц/812/2086/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

14 грудня 2020 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 13 листопада 2020 року, під головуванням судді Карташевої Т.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,
УСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 24 липня 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 серпня 2019 року. Мають дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після припинення шлюбних стосунків, проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
Позивач має бажання тимчасово виїхати разом з дитиною за кордон. Для виїзду дитини за кордон необхідно мати нотаріальний дозвіл відповідача, однак останній ухиляється від надання такого дозволу. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила позовні вимоги задовольнити та надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька - відповідача по справі.
У червні 2020 року представник позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подала до суду заяву, в якій просила залишити позовну заяву без розгляду.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України.
У липні 2020 року представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою, в якій просила вирішити питання про розподіл судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача понесені ним витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн., пов`язані з розглядом цивільної справи внаслідок необґрунтованих дій позивача  ОСОБА_1 .
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2020 року в задоволені заяви представника відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 про компенсацію судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача відмовлено.
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про стягнення судових витрат в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував зловживань з боку позивача та не застосував ст.44, ч.3 ст.133 та ч.9 ст.141 ЦПК України, які підлягали застосуванню.
Вислухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Як убачається з матеріалів справи, у березні 2020 року ОСОБА_1  звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_4  про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька (а.с.5-8).
Ухвалою судді Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 квітня 2020 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі (а.с.20).
Наступною ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 травня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено її до судового розгляду по суті на 12 червня 2020 року (а.с.91).
11 червня 2020 року від відповідача ОСОБА_4 надійшла до суду заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 12 червня 2020 року у зв`язку із запровадженням на території України карантину (а.с.114-116).
30 червня 2020 року від відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_3 надійшли до суду письмові клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із перебуванням адвоката відповідача – ОСОБА_3 з дитиною на лікуванні (а.с.118,119).
Цього ж дня представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_5 подано до районного суду заяву про залишення без розгляду позовних вимог (а.с.120).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 30 червня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Служба у справах дітей Адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька залишено без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.257 ЦПК України (а.с.123).
Надалі представник відповідача ОСОБА_4 – ОСОБА_3 подала заяву про стягнення з ОСОБА_1 коштів в розмірі 7 000 грн. за надання професійної правової допомоги.
Відмовляючи у стягненні судових витрат суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не надав будь-яких доказів на підтвердження необґрунтованості дій позивача, а само по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінене як необґрунтовані дії позивача, так як це право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно ч.6 ст.142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст.141 цього Кодексу.
Відповідно до ч.9 ст.141 ЦПК України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Правовий аналіз вказаних положень свідчить, що звертаючись до суду із заявою про компенсацію судових витрат відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується. 
Під зловживанням процесуальними правами законом, у ст.44 ЦПК України, визначено наступне.
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. В залежності від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
В свою чергу процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п.38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», що у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. При цьому, саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц, саме по собі звернення з позовом до суду чи з заявою про залишення позову без розгляду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є його диспозитивним правом, передбаченим процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
У заяві про стягнення судових витрат, поданій після постановлення ухвали про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача просила стягнути судові витрати наслідок необґрунтованих дій позивача, проте які саме дії позивача вона вважає необґрунтованими в заяві не зазначено.
Разом з тим, відповідно до вищевказаних норм сам по собі факт залишення позивної заяви без розгляду за заявою позивача не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.
Суд першої інстанції правильно вказав, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55,124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежного від обґрунтованості позову.
Відтак, посилання у апеляційній скарзі на те, що позивач звертаючись до суду із позовною заявою не подала разом з нею докази на підтвердження своїх вимог, а лише в процесі розгляду справи надала нові докази та змінила підстави позову, що свідчить про необґрунтованість таких дій позивача, колегія суддів вважає безпідставними.
За правилами ЦПК України учасники справи мають право подавати докази. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. За такого, такі процесуальні дії сторони передбачені процесуальним законом та не можуть бути безумовною підставою для визнання дій особи, яка звернулася з позовом необґрунтованими.
Залишення заяви без розгляду на підставі заяви позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Право позивача відмовитися від позову, чи від частини позовних вимог або ставити питання про залишення позовної заяви без розгляду також є безумовним правом позивача. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви.
При цьому, суд не встановлював зловживання процесуальними правами з боку позивача, не застосовував до неї будь-яких заходів у зв`язку із зловживанням правами та позовну заяву залишив без розгляду за її заявою, а не через зловживання процесуальними правами.
Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства особа, яка заявляє вимоги, у тому числі і щодо стягнення судових витрат, має довести як необхідність понесення таких витрат, так і необґрунтованість дій позивачки для вирішення питання про їх стягнення.
Оскільки представник відповідача у заяві про стягнення судових витрат не вказала у чому полягала необґрунтованість дій позивача суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні заяви.
Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення відповідно без змін.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 – ОСОБА_3 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 13 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

                                                                       Н.В. Самчишина
Повний текст судового рішення 
складено 15 грудня 2020 року