ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4618/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  03 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Гордієнко Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні

     В С Т А Н О В И В :

24.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив: 
- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплатам при звільненні у розмірі 16866 грн; 
- стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2020 року по день фактичного розрахунку. 
В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач при оформленні його звільнення, у порядку переведення до Міністерства цифрової трансформації України (розрахунковий період з 01 січня 2020 року по 22 січня 2020 року), було нараховано заробітну плату та здійснено розрахунок при звільнення без урахування встановленого Кабінетом Міністрів України розміру посадового окладу на 2020 рік та надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформи.         
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що постанова Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. N 15», якою затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році набрала чинності 25 січня 2020 року, відтак вказаний нормативно-правовий акт не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки дата звільнення позивача передує даті набрання чинності вказаної постанови. Щодо посилань позивача про неврахування відповідачем при розрахунку надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформи, суд першої інстанції зазначив, що пунктом 2 Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4490/к «Про скасування надбавок працівникам апарату Міністерства юстиції України» з 01 січня 2020 року державним службовцям апарату Міністерства юстиції України, призначеним на посади фахівців з питань реформ, скасовано надбавки за виконання особливо важливої роботи, відтак надбавка за виконання особливо важливої роботи позивачу як фахівцю з питань реформ у 2020 році відповідачем не встановлювалась та відповідно не виплачувалась. Оскільки судом першої інстанції не було встановлено порушення відповідачем порядку проведення повного та правильного розрахунку із працівником після звільнення, суд прийшов до висновку, що підстави для стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2020 року по день фактичного розрахунку відсутні.
Не погоджуючись з постановленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.
В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин застосовуються норми пункту 3 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, проте позивач наголошує на відмінності у правовій природі надбавки за виконання особливо важливої роботи, яка встановлюється державним службовцям, та надбавки за виконання особливо важливої роботи, яка встановлюється державним службовцям, призначеним на посади фахівців з питань реформ. Таким чином, на думку позивача, суд першої інстанції під час вибору відповідного нормативно-правового регулювання до спірних правовідносин не застосував норми права, які підлягали застосуванню, а саме: положення Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ, схваленої розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11.11.2016 № 905-р, якими прямо визначено структуру заробітної плати фахівців з питань реформ (включає відповідні стимулюючі виплати); положення пункту 7 Положення, якими встановлюється порядок нарахування та джерело формування коштів надбавки, визначається категорія посад державної служби, яким встановлюється надбавка; Додаток 1 до Положення, яким визначено розмір щомісячної надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформ.
Крім того позивач зазначає, що 04.20.2020 року звернувся до Мін`юсту із заявою про проведення дорозрахунку при звільненні, у якій просив Мін`юст здійснити дорозрахунок з урахуванням встановлених законодавством України розмірів посадового окладу на 2020 рік та надбавки за виконання особливо важливої роботи для посади державного експерта директорату міністерства, пропорційно кількості відпрацьованих днів на займаній посаді за січень 2020 року. Тобто звернувся до відповідача після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 р. № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. № 15» з проханням провести дорозрахунок, зокрема, в частині оновленого розміру посадового окладу, з урахуванням того, що постанова застосовується з 01.01.2020 року.
Також позивач вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою його посилання на статтю1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прецедентну та релевантну практику ЄСПЛ, згідно з якою правомірне очікування на отримання активів підлягає захисту в рамках захисту права на мирне володіння своїм майном.
Позивач також зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: суд першої інстанції зазначає, що посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям» відхиляються судом, оскільки вказана постанова втратила чинність 20 січня 2017 року, проте в жодному документі, поданому позивачем до адміністративного суду в рамках провадження, не міститься посилання на приписи вказаної постанови; розгляд справи здійснено судом першої інстанції з порушенням строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2020 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до ст.311 КАС України, апеляційну скаргу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Міністерством юстиції України подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін та зазначає, що суд вірно застосував норми матеріального права та постановив рішення без порушення норм процесуального права.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом першої інстанції вірно встановлено, що нормами Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15 визначено, що встановлення державним службовцям додаткових стимулюючих виплат є правом, а не обов`язком Міністерства юстиції України.
Крім того, постанова Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 № 16, якою затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, набрала чинності після звільнення позивача із займаної посади у зв`язку з переведенням, а тому питання щодо призначення останньому надбавки за виконання особливо важливої роботи позивачу як фахівцю з питань реформ у 2020 році відповідачем не вирішувалось у зв`язку із звільненням із займаної посади.
Таким чином, на думку відповідача, Мін`юстом було проведено повний розрахунок з виплатою усіх належних позивачу сум, що в свою чергу свідчить про відсутність порушеного права ОСОБА_1 , а зазначені у позові вимоги щодо виплати за січень 2020 року надбавки за виконання особливо важливої роботи, а також посадового окладу у розмірі є безпідставними та не обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Міністерства юстиції України від 19 березня 2018 року № 1090/к позивача призначено на посаду фахівця з питань реформ - державного експерта експертної групи з доступу до правосуддя та правової обізнаності як переможця конкурсу із встановленням надбавки за виконання особливо важливої роботи. 
Наказом Міністерства юстиції України від 17 січня 2020 року № 261/к позивача звільнено з посади державного експерта експертної групи з доступу до правосуддя Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності в порядку переведення для подальшої роботи в Міністерстві цифрової трансформації України. Виплачено ОСОБА_1 грошову компенсацію за 05 календарних днів невикористаної частини щорічної основної оплачуваної відпустки за період роботи з 22 березня 2019 року по 22 січня 2020 року. 
Позивач зазначає, що з ним проведено розрахунок при звільненні, проте він не погоджується із сумою, оскільки, на його думку, при оформленні його звільнення у порядку переведення до Міністерства цифрової трансформації України (розрахунковий період з 01 січня 2020 року по 22 січня 2020 року) було нараховано заробітну плату та здійснено розрахунок при звільнення без урахування встановленого Кабінетом Міністрів України розміру посадового окладу на 2020 рік та надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформи.
У лютому 2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогою перерахувати йому невиплачені кошти, на що листом Міністерства юстиції України від 17 лютого 2020 року № 7554/Г-3916/16.1.1 йому було відмовлено у перерахуванні та виплаті коштів. 
В обґрунтування зазначено, що постанова Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 «Питання оплати праці працівників державних органів», набрала чинності 25 січня 2020 року, після звільнення позивача, а відтак надбавка за виконання особливо важливої роботи позивачу як фахівцю з питань реформ у 2020 році не встановлювалась та відповідно не виплачувалась.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2016 р. N 905-р «Про схвалення Концепції запровадження посад фахівців з питань реформ» визначено, що фахівці з питань реформ - державні службовці, що призначаються на такі посади в рамках реалізації цієї Концепції за результатами відкритого конкурсу та відповідно до вимог і в порядку, що визначені Законом України "Про державну службу".
Посади фахівців з питань реформ - посади державної служби категорій "А", "Б" і "В", військові та дипломатичні посади з посадовими обов`язками, що передбачають, зокрема, підготовку та проведення реформ у відповідних сферах (визначення проблем, підготовка пропозицій та планів заходів щодо їх розв`язання, підготовка проектів відповідних актів законодавства, організація та участь у виконанні згаданих планів заходів, оцінювання результатів їх реалізації, здійснення інших аналітичних функцій), а також виконання основних завдань, пов`язаних із стратегічним плануванням діяльності державного органу, забезпеченням формування та/або реалізації державної політики у відповідних сферах, на які поширюються спеціальні умови оплати праці в рамках загальної системи оплати праці державних службовців. 
Заробітна плата фахівців з питань реформ складається з:
посадового окладу, відповідних надбавок і виплат, а також премії (у разі встановлення) відповідно до Закону України "Про державну службу";
стимулюючих виплат, встановлених для посад фахівців з питань реформ, які повинні бути уніфікованими для усіх рівнозначних посад.
У свою чергу, Закон України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 № 889-VIII (далі по тексту - Закон України № 889-VIII) визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України № 889-VIII державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Згідно частини другої статті 1 Закону України № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до статті 50 цього Закону держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з:
1) посадового окладу;
2) надбавки за вислугу років;
3) надбавки за ранг державного службовця;
4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;
5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;
6) премії (у разі встановлення).
За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать:
1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності;
2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.
При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.
Відповідно до пункту 7 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону умови оплати праці працівників органів державної влади, інших державних органів, їх апаратів (секретаріатів), державних підприємств, установ та організацій, органів влади Автономної Республіки Крим, які на день набрання чинності цим Законом є державними службовцями і посади яких відповідно до цього Закону не є посадами державної служби, визначаються Кабінетом Міністрів України і не можуть передбачати зменшення розміру їх заробітної плати.
Пунктом 14 Прикінцеві та перехідні положення Закону передбачалось, що керівники державної служби протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом у межах економії фонду оплати праці мають право встановлювати державним службовцям додаткові стимулюючі виплати відповідно до Положення про застосування стимулюючих виплат, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі є неналежне виконання відповідачем обов`язку щодо виплати позивачу додаткової стимулюючої виплати, а саме надбавки за виконання особливо важливої роботи для фахівців з питань реформи при проведенні остаточного розрахунку. 
Так, до спірних правовідносин також застосовуються норми пункту 3 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15.
Пунктом 3 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15 передбачено такий вид додаткових стимулюючих виплат державним службовцям як, зокрема за інтенсивність праці.
Згідно пункту 1-3 Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 року № 15, це Положення визначає механізм застосування стимулюючих виплат державним службовцям з метою посилення мотивації працівників державних органів до високопрофесійної, результативної та високоякісної роботи. Керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати. До додаткових стимулюючих виплат державним службовцям належать надбавки за інтенсивність праці тощо.
Як встановлено пунктами 4-5 Положення № 15 надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи (далі - надбавки) встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу. Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі. Надбавка за інтенсивність праці встановлюється державним службовцям з урахуванням таких критеріїв як якість і складність підготовлених документів; терміновість виконання завдань, опрацювання та підготовка документів; ініціативність у роботі.
За змістом пункту 2 Положення керівники державної служби в державному органі мають право встановлювати державним службовцям у межах економії фонду оплати праці додаткові стимулюючі виплати.
Отже, вищенаведеними нормами чинного законодавства України визначено, що встановлення державним службовцям додаткових стимулюючих виплат є правом, а не обов`язком відповідача.
Як зазначено вище надбавка за інтенсивність праці та надбавка за виконання особливо важливої роботи встановлюються державним службовцям у відсотках до посадового окладу. Надбавки встановлюються згідно з наказом (розпорядженням) керівника державної служби в державному органі, (пункт 4 Положення).
Тобто, законодавець відносить вирішення питань щодо встановлення державним службовцям додаткових стимулюючих виплат, а також визначення їх розміру, у межах економії фонду оплати праці на розсуд керівника відповідного державного органу.
За врахуванням того, що законодавець наділяє відповідача саме правом встановлення державним службовцям додаткових стимулюючих виплат, а не встановлює його у вигляді обов`язку, відповідач у межах економії фонду оплати праці з врахуванням конкретних обставин на власний розсуд має право вирішувати питання щодо встановлення додаткових стимулюючих виплат та їх розміру державним службовцям, зокрема позивачеві.
Судова колегія зазначає, що пунктом 2 Міністерства юстиції України від 28 грудня 2019 року № 4490/к «Про скасування надбавок працівникам апарату Міністерства юстиції України»   з 01 січня 2020 року державним службовцям апарату Міністерства юстиції України, призначеним на посади фахівців з питань реформ, скасовано надбавки за виконання особливо важливої роботи.     
Відповідач, у свою чергу зазначає, що надбавка за виконання особливо важливої роботи позивачу як фахівцю з питань реформ у 2020 році не встановлювалась та відповідно не виплачувалась.         
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постанова Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. N 15», якою затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році набрала чинності 25 січня 2020 року. 
Проте, як було вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Міністерства юстиції України від 17 січня 2020 року № 261/к позивача звільнено з посади державного експерта експертної групи з доступу до правосуддя Директора з прав людини, доступу до правосуддя та правової обізнаності в порядку переведення для подальшої роботи в Міністерстві цифрової трансформації України.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на постанову Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18 січня 2017 р. N 15», якою затверджено схему посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році є необґрунтованими, оскільки дата звільнення позивача передує даті набрання чинності вказаної постанови. 
Судова колегія зазначає, що позивач оскаржує невиплату надбавки за виконання особливо важливої роботи у 2020 році, виплата якої йому взагалі не призначалась у спірному періоді, при цьому доказів оскарження позивачем непризначення йому такої виплати під час перебування у трудових відносинах із відповідачем або звернення із аналогічним питання до роботодавця під час перебування у трудових відносинах матеріали справи не містять. 
Щодо посилань позивача на лист від 04 лютого 2020 року про проведення дорозрахунку при звільненні шляхом виплати надбавки за виконання особливо важливої роботи і перерахунку посадового окладу, на що листом Міністерства юстиції України від 17 лютого 2020 року № 7554/Г-3916/16.1.1 йому було відмовлено у перерахуванні та виплаті коштів, колегія суддів зазначає, що враховуючи принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, закріплений у Конституції України, та факт припинення трудових відносин з відповідачем 22.01.2020 року, тобто до набрання чинності постанови Кабінету Міністрів України від 15 січня 2020 року № 16, відповідач правомірно відмовив позивачу у проведенні перерахунку, оскільки дія положень вказаної постанови не поширюється на позивача.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості по виплатам при звільненні у розмірі 16866,00 грн. не підлягають задоволенню. 
Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2020 року по день фактичного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами статті 116 КЗпП України   при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки судом не встановлено порушення відповідачем порядку проведення повного та правильного розрахунку з позивачем, підстави для стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 січня 2020 року по день фактичного розрахунку відсутні. 
Щодо посилань позивача на статтю1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прецедентну та релевантну практику ЄСПЛ, згідно з якою правомірне очікування на отримання активів підлягає захисту в рамках захисту права на мирне володіння своїм майном, колегія суддів звертає увагу, що в даному випадку відповідачем не було порушено права позивача на мирне володіння своїм майном, оскільки виплати, на які вказує позивач, не призначались йому під час проходження служби, а доводи апеляційної скарги не дали підстав для висновку, що проведений відповідачем розрахунок при звільнені не відповідав нормам чинного законодавства.
Щодо доводів позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, то колегія суддів погоджується з ними, проте зазначає, що такі посилання, як незастосування позивачем приписів постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про застосування стимулюючих виплат державним службовцям» та розгляд справи з порушенням строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, не можуть слугувати підставою для скасування рішення.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
При цьому, згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції.
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316,  321,  322,  325 КАС України, апеляційний суд

                                             П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про стягнення компенсації за затримку повного розрахунку при звільненні -  без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню, відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.    

Головуючий-суддя:                                                                              О.В. Карпушова

                     Судді:                                                                                Л.В. Губська

                                                                                                                О.В. Епель