ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/11883/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  02 листопада 2020 року                                                                                      м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Коротких А.Ю., Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, 
                                                  
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії щодо не зарахування відповідачем до страхового стажу часу роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС». Визнано протиправним і скасовано рішення відповідача від 28.11.2018 року про відмову в призначенні пенсії за віком по заяві №5366 від 29.08.2018 року. Зобов`язано відповідача зарахувати до страхового стажу час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС». Зобов`язано відповідача призначити, нарахувати і виплатити пенсію за віком з 29.09.2018 року згідно заяви від 29.08.2018 року на основі страхового стажу, що включає серед іншого час роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині та прийняти нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Крім того, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 29.08.2018 року позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві з заявою про призначення пенсії за віком, разом з необхідними документами.
Листом від 20.09.2018 року 80189/02 Головним управлінням повідомлено позивача про необхідність надати уточнюючі довідки про періоди роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року та з 04.10.2000 року по 04.01.2001 року та документ про присвоєння кваліфікації.
У відповідь на вищезазначений лист позивачем 03.10.2018 року долучено копію свідоцтва про присвоєння кваліфікаційного рівня з робітничих професій.
29.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з зверненням про одержання роз`яснення про причини витребування додаткових документів про підтвердження стажу за період з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року.
Листом Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 06.11.2018 року ОСОБА_1 роз`яснено причини необхідності надання уточнюючих довідок за період роботи з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року, а саме зазначено, що пунктом 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Зазначено, що відповідно до п.7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.01.1996 року №118 ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єктів і зазначається на його печатках та штампах.
Оскільки станом на 28.11.2018 року жодних додаткових документів позивачем надано не було, 28.11.2018 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві прийнято рішення «Про пенсійне забезпечення», яким гр. ОСОБА_1 , 1958 р. н. по заяві №5366 від 29.08.2018 року відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки згідно поданих документів страховий стаж становить 23 роки 4 місяці 22 дні. Зазначено, що згідно чинного законодавства, починаючи з 01.01.2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року- не менше 25 років.
Листом від 03.12.2018 року №123583/03 Головним управлінням повідомлено позивача про прийняте рішення від 28.11.2018 року.
Позивач, вважаючи бездіяльність та дії відповідача щодо не призначення пенсії неправомірними, а рішення від 28.11.2018 року про відмову в призначення пенсії протиправним та таким, що суперечить вимогам законів України та порушує його конституційні права, звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, відповідно наявність виправлення у трудовій книжці сталось з вини роботодавця, тому не може ставитись позивачу у вину і не повинно негативно впливати на його право на отримання пенсії.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Конституцією України, Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (далі по тексту Закон № 1788-XII ) та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі по тексту Закон № 1058-IV). 
Частина 1 статті 46 Конституції України  передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Частиною 4 ст. 24 Закону № 1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенси до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Згідно зі ст. 62 Закону № 1788-XII , основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а в разі відсутності її чи відповідних записів у ній, наявність трудового стажу підтверджується в Порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній ( далі - Порядок ).
Пунктом 1 Порядку № 637 визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно із п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до п. 2.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58, заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо - кваліфікаційному рівні.
До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Пунктом 2.3 Інструкції № 58 передбачено, що записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.
Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (п. 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників).
Згідно з пунктом 4.1. Інструкції № 58 у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Судом встановлено, що записи у трудовій книжці ОСОБА_1 посвідчені підписом керівника підприємства та завірені відбитком печатки підприємства.
Апеляційний суд критично оцінює посилання відповідача на п. 7 Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, затвердженого постановою КМУ від 22.01.1996 року № 118, яким визначено, що ідентифікаційний код є обов`язковим для використання в усіх видах звітних та облікових документів суб`єкта і зазначається на його печатках та штампах, адже вказані норми Положення застосовувались пенсійним органом при прийнятті рішення датованого 2018 роком у поточній редакції прийнятій з 30.11.2013, тобто, не існуючої на момент посвідчення запису про звільнення позивача від 17.09.1997.
Норма, на яку посилається відповідач в листі від 28.11.2018, відсутня у редакції Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України 1998 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Судом встановлено, що трудова книжка позивача містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, цей запис є належними та допустимим доказом підтвердження трудового стажу, відтак, наявні підстави для зарахування періоду роботи ОСОБА_1 з 01.02.1995 року по 17.09.1997 року в Громадській організації Київське культурологічне товариство «ІБІС».
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги відповідача є неприйнятними, а висновок суду першої інстанції є правильним.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача щодо позовних вимог в частині визнання незаконними дії відповідача, згідно яких до страхового стажу для призначення пенсії за віком не включено частину періоду навчання у Львівському державному університеті ім.. І.Франка 18.12.1981 - 31.08.1982, що складає 0 р. 8 м. 14 днів, під час якого ОСОБА_1 знаходився у академічній відпустці в зв`язку із станом здоров я, що відображено в документі розрахунку страхового стажу 21.02.2019 року , протоколі призначення пенсії від 21.02.2019 року, а також Довідці №52 від 25.02.2019 року про наявний стаж та зобов`язати відповідача під час призначення ОСОБА_1  пенсії за віком включити до страхового стажу період навчання у Львівському державному університеті ім.. І. Франка 18.12.1981 року-31.08.1982 року, що складає 0 років 8 місяців 14 днів під час якого ОСОБА_1 знаходився в академічній відпустці в зв`язку із станом здоров`я, колегія суддів враховує наступне.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з архівної довідки №79-А від 04.02.2019 року ОСОБА_1 у період з 18.12.1981 року по 31.08.1982 року перебував у академічній відпустці у зв`язку зі станом здоров`я.
Згідно ч. 3 ст. 46 Закону України "Про вищу освіту" від 01.07.2014 №1556-VII здобувач вищої освіти має право на перерву у навчанні у зв`язку з обставинами, які унеможливлюють виконання освітньої (наукової) програми (за станом здоров`я, призовом на строкову військову службу у разі втрати права на відстрочку від неї, сімейними обставинами тощо). Таким особам надається академічна відпустка в установленому порядку.
Частиною 4 статті 46 Закону України "Про вищу освіту" визначено, що поновлення на навчання осіб, відрахованих з закладів вищої освіти або яким надано академічну відпустку, а також переведення здобувачів вищої освіти здійснюються, як правило, під час канікул.
При цьому, згідно із "Положенням про академічні відпустки та повторне навчання у вищих закладах освіти", затвердженим наказом Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України від 6 червня 1996 р. N 191/153, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 24 червня 1996 р. за N 325/1350,       академічна відпустка - це перерва у навчанні, право на яку студент отримує у випадку зниження працездатності внаслідок порушень функцій організму, які зумовлені гострими захворюваннями, що потребують тривалого відновлювального лікування; загостреннями хронічних захворювань або частими захворюваннями (понад один місяць за семестр. Максимальна тривалість академічної відпустки встановлюється до одного року.
Колегія суддів зазначає, що не є достатньо обґрунтованою позиція позивача викладена в апеляційній скарзі із посиланням на те, що академічна відпустка була надана до набуття чинності вказаними нормативно-правовими актами, оскільки підстав для зарахування в страховий стаж періоду, коли позивач не працював та не навчався чинним законодавством не передбачено.
Отже  підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.
Щодо вимог в частині зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчевказаних  періодів трудової діяльності: 18.08.1975-01.07.1976, 23.08.1976 - 30.08.1979, 01.09.1979 - 29.06.1985, 12.08.1985-30.06.1987, 14.07.1987-26.01.1988, 01.02.1988-15.12.1989, 27.08.1991-04.10.1993, 01.02.1995-17.09.1997, 29.10.1997-13.05.1998., загалом збільшити на 9 днів та зобов`язати відповідача збільшити пораховану тривалість страхового стажу на один день щодо кожного з нижчезазначених періодів трудової діяльності: 13.09.2000 -03.10.200, 04.10.2000 - 01.01.2001, 05.01.2001 - 31.01.2001, то судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в цій частині з наступних підстав.
Відповідно до статті 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
За приписами ст. 62 Закону №1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 (далі - Інструкція №58), визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
В частині позовних вимог щодо зобов`язання відповідача в разі призначення пенсії за віком, також компенсувати шляхом виплати грошових коштів мінімальні витрати на громадський міський транспорт, в розрахунку 16 год./день з 29.09.2018 року виключно до того дня, коли ОСОБА_1 отримає Пенсійне посвідчення і Муніципальну картку "картка киянина", яка дає право на безоплатний проїзд у громадському транспорті, то суд першої інстанції, із посиланням на ст. 73 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, дійшов обґрунтованого висновку, що використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом, забороняється. 
Позовні вимоги в частині визнати дії/або бездіяльність /відповідача, в результаті яких ОСОБА_1 отримав повідомлення про відмову в призначенні пенсії №123583/03, датоване 03.12.2018 року, відповідно до поданої заяви від 29.08.2018 року про призначення пенсії за віком/тільки 04.01.2019 року, тобто із значною затримкою в часі протиправними і незаконними є необґрунтованими, з огляду на те, що відповідачем вчинялись дії, щодо встановлення підстав для призначення пенсії, а тому вірно відмовлено судом першої інстанції у задоволенні позову в цій частині. 
Щодо позовних вимог в частині зобов`язати відповідача компенсувати витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату в розмірі мінімально 5463,60 грн. та зобов`язати відповідача компенсувати ОСОБА_1 витрати в зв`язку з несвоєчасним призначенням тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату, внаслідок чого, у свою чергу, своєчасно не була призначена державна субсидія на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі мінімального 4600 грн., суд першої інстанції також дійшов обґрунтовано висновку про відсутність підстав для їх задоволення, з огляду на наступне. 
27 грудня 2017 року постановою Кабінету Міністрів України № 1098 прийнято Порядок призначення тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла загального пенсійного віку, але не набула права на пенсійну виплату (далі       Порядок №1098).
Згідно з пунктом 1 цей Порядок визначає механізм призначення у період з 1 січня 2018 р. по 31 грудня 2020 р. тимчасової державної соціальної допомоги непрацюючій особі, яка досягла віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», але не набула права на пенсійну виплату у зв`язку з відсутністю страхового стажу, передбаченого нормами зазначеної статті (далі - тимчасова допомога), за наявності в неї не менш як 15 років страхового стажу, та її виплати.
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1098 призначення тимчасової допомоги особі проводиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі їх утворення) (крім мм. Києва та Севастополя) рад, органами виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань соціального захисту населення, виконавчими органами рад об`єднаних територіальних громад (далі - органи соціального захисту населення) з урахуванням її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу. Тимчасова допомога перераховується особі кожні шість місяців з урахуванням змін її майнового стану та середньомісячного сукупного доходу і виплачується до досягнення такою особою віку, з якого вона набуває право на пенсійну виплату.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 1098 під час досягнення пенсійного віку, визначеного частиною першою статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особа звертається до органів Пенсійного фонду України із заявою про видачу довідки про наявний страховий стаж.
Відповідно до п.5 Порядку №1098 для призначення тимчасової допомоги особа подає органу соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання такі документи: заяву; документ, що посвідчує особу; інформацію про адресу зареєстрованого місця проживання (адресу місця фактичного проживання); документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовились від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідному контролюючому органу та мають про це відмітку в паспорті); довідку про наявний страховий стаж, видану органами Пенсійного фонду України; декларацію про доходи та майновий стан (заповнюється на підставі довідок про доходи кожного члена сім`ї) за останні шість календарних місяців, що передують місяцю звернення за призначенням тимчасової допомоги; копію рішення про призначення опікуна (для особи, яку визнано недієздатною). Інформація про склад сім`ї особи, яка звернулася за призначенням тимчасової допомоги, зазначається в  декларації про доходи  та майновий стан.
Пункт 7 Порядку №1098 передбачає, що одиноким особам, які не мають інших джерел існування (не отримують доходів, передбачених Методикою обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженою наказом Мінпраці, Мінекономіки, Мінфіну, Держкомстату і Держкомсім`ямолоді від 15 листопада 2001 р. № 486/202/524/455/3370, крім доходів від особистого селянського господарства), тимчасова допомога призначається з урахуванням їх майнового стану та середньомісячного сукупного доходу і виплачується таким особам до досягнення віку, з якого вони набувають право на призначення пенсії.
Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з відповідною заявою та необхідними документами. Також, в матеріалах справи відсутня інформація щодо відмови в призначенні допомоги.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі позивача.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду  без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апеляційних скарг не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст.329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: