Постанова
Іменем України
 
30 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/13704/18
провадження № 61-19640св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України,
треті особи: Первинна профспілкова організація апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Міністерство інфраструктури України,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня                         2019 року у складі судді Сенька М. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - Украерорух), треті особи: Первинна профспілкова організація апарату управління Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, Міністерство інфраструктури України, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 17 березня 2015 року він був призначений на посаду заступника директора з аеронавігації Украерорух.              У подальшому його неодноразово було переведено на інші керівні посади підприємства. Відповідно до наказу від 17 липня 2017 року позивача призначено на посаду першого заступника директора Украероруху.
Позивач вказував, що 08 лютого 2018 року його попереджено про наступне вивільнення відповідно до наказу Украероруху від 31 січня 2018 року «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украероруху». 
12 березня 2018 року позивач подав заяву директору Украероруху про переведення його на вакантну посаду заступника директора                                      з аеронавігаційного обслуговування підприємства. Проте всупереч вимогам трудового законодавства йому не повідомлено підстави відмови                             в призначенні на зазначену вакантну посаду. 
Наказом Украероруху від 27 квітня 2018 року № 358/о із змінами, внесеними наказом від 19 липня 2018 року № 639/о, його звільнено з роботи за частиною першою статті 40 КЗпП України.
Звільнення вважає незаконним, оскільки воно не погоджене                                     з Міністерством інфраструктури України,  йому не надано перелік вакантних посад, не запропоновано вакантної посади заступника директора                            з адміністративно-господарських питань, не враховано його переважне право на залишення на роботі.
З огляду на викладене позивач просив суд: 
визнати незаконним та скасувати наказ директора Украероруху від             27 квітня 2018 року № 358/о про його звільнення з посади першого заступника директора з операційних питань Украероруху;
поновити його на посаді першого заступника директора з операційних питань Украероруху з 19 липня 2018 року;
стягнути з Украероруху на його користь 814 539,75 грн, з яких: 720 132,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу,                 40 645,00 грн - на відшкодування моральної шкоди, 52 000,00 грн                              - на компенсацію витрат з правничої допомоги, 1 762,00 грн судового збору.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня               2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 18 вересня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ директора Украероруху від                     27 квітня 2018 року № 358/о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора з операційних питань Украероруху.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника директора                            з операційних питань Украероруху з 19 липня 2018 року.
Стягнуто з Украероруху на користь ОСОБА_1 814 539,75 грн, з яких: 720 132,75 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу,                 40 645,00 грн - на відшкодування моральної шкоди, 52 000,00 грн - на компенсацію витрат з правничої допомоги та 1 762,00 грн судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, керуючись статтею 43 Конституції України, статтями 40, 235 КЗпП України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Короткий зміст вимог та доводи касаційної скарги
У листопаді 2019 року Украерорух подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково вважали безумовною підставою для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі те, що відповідач, прийнявши рішення про звільнення позивача                з роботи, не погодив таке звільнення з Міністерством інфраструктури України. У зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці Украерорух розробив нову організаційну структуру, яку було надано на погодження до уповноваженого органу управління. Міністерство інфраструктури України погодило зазначену структуру. Проте ця структура не містить посади першого заступника директора Украероруху. Таким чином, Міністерство інфраструктури України, погоджуючи оновлену організаційну структуру, фактично погодило скорочення посади першого заступника директора підприємства, а підприємство, направивши проєкт оновленої організаційної структури на погодження, дотрималось вимоги Статуту як в частині погодження структури, так і в частині погодження скорочення посади позивача.
Клопотання до Міністерства інфраструктури України про погодження кандидатури позивача на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху було надіслано 20 березня 2018 року. Проте станом на 10 квітня 2018 року відповідь від Міністерства інфраструктури України до підприємства не надійшла. Разом з цим 10 квітня 2018 року до відповідача від ОСОБА_2 надійшла заява про бажання зайняти посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, яка станом на 10 квітня 2018 року була вакантною. Відповідач з метою дотримання норм трудового законодавства та недопущення порушення прав ОСОБА_2 надіслав на розгляд Міністерства інфраструктури України ще і клопотання про погодження його кандидатури на вказану посаду. Через 10 днів його кандидатура була погоджена.
Висновки судів, що Украерорух не надав доказів відмови позивача від переведення на будь-яку іншу посаду на підприємстві з числа запропонованих, є помилковими, оскільки без волевиявлення працівника роботодавець не міг з власної ініціативи перевести його на іншу посаду.
Крім того, апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі               № 359/8899/17.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У грудні 2019 року на адресу суду від представника Міністерства інфраструктури України надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що Міністерство не погоджувало звільнення ОСОБА_1                       з посади першого заступника директора Украероруху та не приймало рішення щодо погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, оскільки листом Украероруху від 12 квітня 2018 року на цю посаду запропоновано кандидатуру  ОСОБА_2 .
У грудні 2019 року від представника  ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому вказано про необґрунтованість доводів касаційної скарги. Представник вважає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи та ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Доводи особи, яка подала відповідь на відзив
У лютому 2020 року від Украероруху надійшла відповідь на відзиви представників Міністерства інфраструктури України і ОСОБА_1 , в якій вказано про помилковість аргументів позивача і третьої особи. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Украероруху та витребувано справу із суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для її задоволення немає.
Суди встановили, що згідно з наказом Украероруху від 17 березня 2015 року № 137/о ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника директора                    з аеронавігації підприємства.
Відповідно до наказу Украероруху від 17 липня 2017 року № 513/о               ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника директора.
Згідно з наказом Украероруху від 31 січня 2018 року № 43 введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розпис керівного складу підприємства з 01 лютого 2018 року.
08 лютого 2018 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення відповідно до наказу Украероруху від 31 січня 2018 року № 43 «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украероруху».
12 березня 2018 року позивач подав директору Украероруху заяву про переведення його на вакантну посаду заступника директора                                  з аеронавігаційного обслуговування підприємства.
20 березня 2018 року директор Украероруху надіслав до Міністерства інфраструктури України клопотання про погодження кандидатури                     ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху.
23 квітня 2018 року ОСОБА_1 повторно зроблено пропозицію працевлаштування із наданням переліку інших вакантних посад на підприємстві.
Наказом Украероруху від 27 квітня 2018 року № 358/о позивача звільнено                 з роботи з 02 травня 2018 року за скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Цього ж дня ОСОБА_1 ознайомлено з наказом про його звільнення.
Наказом Украероруху від 19 липня 2018 року № 639/о внесено зміни до наказу Украероруху від 27 квітня 2018 року № 358/о, а саме пункт                             1 викладено в такій редакції: « ОСОБА_1 , першого заступника директора                 з операційних питань Украероруху, звільнено з роботи 19 липня 2019 року за скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України». 31 липня                                   2018 року позивача ознайомлено із цим наказом.
Суди попередніх інстанцій вважали, що вимоги ОСОБА_1                                          є обґрунтованими, тому дійшли висновку про їх задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (частини перша, шоста статті 43 Конституції України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін                         в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Згідно з частинами першою - третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. 
Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. 
Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частинами першою, другою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
На підприємстві мало місце скорочення чисельності штату працівників, зокрема займаної позивачем посади першого заступника директора              з операційних питань Украероруху з 02 травня 2018 року.
Суди встановили, що 08 лютого 2018 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення. Позивачу було надано новий штатний розпис керівного складу апарату управління Украероруху від 30 січня 2018 року.                        12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою та просив перевести його на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху. Ця посада передбачалась штатним розписом, який введений в дію з 01 лютого 2018 року, і була вакантною.
У пункті 7.8 Статуту Украероруху зазначено, що всі заступники директора підприємства, керівник юридичної служби, головний бухгалтер, керівник уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції призначаються на посаду та звільняються з посади директором підприємства за попереднім погодження з Уповноваженим органом управління. Уповноваженим органом управління є Міністерство інфраструктури України (п. 1.1 Статуту Украероруху).
Уповноважений орган управління погоджує призначення на посади та звільнення з посад заступників директора підприємства, головного бухгалтера, керівника юридичної служби, керівника уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції (пункт 8.11 Статуту Украероруху).
30 березня 2018 року директор Украероруху направив до Міністерства інфраструктури України клопотання про погодження кандидатури                  ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху. Проте, не отримавши відповіді Міністерства, 12 квітня 2018 року направив йому інше клопотання, в якому просив погодити кандидатуру ОСОБА_2 на цю ж посаду. Після надходження вказаного клопотання Міністерство інфраструктури України погодило призначення ОСОБА_2 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху за умови дотримання вимог законодавства.
У листі Міністерства інфраструктури України від 06 серпня 2018 року зазначено, що воно не приймало рішення щодо погодження кандидатури ОСОБА_1 на посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, оскільки листом Украероруху від 12 квітня 2018 року на цю посаду було запропоновано іншу кандидатуру.
За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку, що за відсутності відповіді Міністерства інфраструктури України на лист від 30 березня               2018 року, направляючи клопотання від 12 квітня 2018 року про погодження кандидатури ОСОБА_2 на посаду заступника директора                          з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, відповідач фактично відкликав попереднє клопотання, яке стосувалося працевлаштування ОСОБА_1 , чим порушив право позивача на зайняття іншої вакантної посади, яка була йому запропонована та на яку він погодився. При цьому Міністерство інфраструктури України звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника директора Украероруху, як того вимагають норми Статуту підприємства, не погоджувало.
Аргументи відповідача про те, що 24 січня 2018 року Міністерство інфраструктури України, погоджуючи оновлену організаційну структуру, автоматично погодило скорочення посади першого заступника директора підприємства, а підприємство, направивши на погодження проєкт оновленої організаційної структури, дотрималось норм Статуту, як в частині погодження структури, так і в частині погодження скорочення вищезазначеної посади, є необґрунтованими.
Суди дійшли правильного висновку, що погодження уповноваженою особою управління оновленої організаційної структури не звільняє відповідача від виконання ним пункту 7.8 Статуту. Надіслане погодження стосується діяльності всього підприємства в цілому, не є за своєю суттю аналогічним погодженню звільнення конкретного працівника з роботи та не звільняє роботодавця від виконання цього обов`язку в процедурі звільнення, зокрема позивача.
Доводи Украероруху про те, що ОСОБА_1 повторно було надано пропозицію щодо його працевлаштування із зазначенням усіх вакантних посад на підприємстві, проте позивач не надав відповідної заяви, а без волевиявлення працівника роботодавець не міг із власної ініціативи перевести його на іншу посаду, спростовується тим, що відповідач фактично описаними вище діями відмовив позивачу у його працевлаштуванні на вакантну посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху.
Твердження відповідача про те, що на зазначену вакантну посаду претендував не лише позивач, а й інші працівники, посади яких скорочувались, а перевагу під час призначення надано ОСОБА_2 , який також звернувся із відповідною заявою і його кандидатуру було погоджено Міністерством інфраструктури України, є безпідставними, оскільки на час, коли відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантну посаду заступника директора з аеронавігаційного обслуговування Украероруху, ця посада іншим працівникам не пропонувалась. ОСОБА_2 звернувся до відповідача з заявою про призначення його на цю посаду після того, як клопотання про погодження позивача на зазначену посаду вже було направлено до Міністерства інфраструктури України.
Посилання Украероруху на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року              у справі № 359/8899/17 (провадження № 61-22629св18), є помилковими.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі                          і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року                      у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».
Постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 359/8899/17 (провадження № 61-22629св18) не є судовим рішенням у подібних правовідносинах, тобто висновки є нерелевантними, оскільки підстава позову та встановлені фактичні обставини у згаданій справі є іншими, ніж ті, що у справі, яка переглядається.
Встановивши факт порушення відповідачем процедури звільнення позивача з посади, суди дійшли правильного висновку про визнання відповідного наказу незаконним та його скасування, поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені                             з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги є необґрунтованими.                   З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.
Керуючись статтями 400 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 травня                  2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 вересня              2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук
 
          Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                       І. О. Дундар