П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/4258/20	
Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А.В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
доповідача – судді Косцової І.П.,
суддів – Осіпова Ю.В., Скрипченка В.О.
за участі секретаря – Стефанцевої Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог.
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області повернути кошти, витрачені під час відрядження з 25 по 27 вересня 2017 року, у розмірі 1 511,81 грн. Згодою позивачка подала до суду клопотання про поновлення строку звернення до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 06.06.2016 року по 17.12.2019 року вона працювала в Головному управлінні Держпродспоживслужби на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами.
В період з 25.09.по 29.09.2017 року на підставі згоди Державної Регуляторної Служби №8092 від 15.09.2017 року її було відряджено до м. Арциз Одеської області для проведення позапланової перевірки ПП «Артал» з питань дотримання вимог законодавства про ціни та ціноутворення.
Оскільки відповідач ані добових, ані авансу на відрядження їй не видав, вона поїхала за власні кошти.
В подальшому вона неодноразово, починаючи з жовтня 2017 року, зверталась до відповідача із заявами про повернення коштів, витрачених у відряджені, на підтвердження чого надала копії квитків та рахунок за проживання в готелі,  проте до теперішнього часу зазначені витрати відповідач їй не компенсував. 
Обґрунтовуючи свої доводи щодо наявності підстав для поновлення строку звернення до суду, позивач, з посиланням на положення ст. 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, вказала, що у разі порушення законодавства про працю звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати не обмежено будь-яким строком. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року позов задоволено.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідачем не виконано свого обов`язку щодо компенсації працівникові понесених ним витрат у відрядженні, позовні вимоги є обґрунтованими. 
Крім цього, в ухвалі від 19.08.2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з вказаним позовом, суд першої інстанції зазначив, що хоча на дані правовідносини положення ст.233 КЗпП України не розповсюджуються, при вирішенні даного спору застосуванню підлягають висновки Конституційного Суду України, викладені у рішеннях №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, якими зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права,    Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області просить скасувати його та ухвалити нове рішення про відмову у  задоволенні позову, застосувавши положення ст..122 КАС України.
В обґрунтування наведених в апеляційній скарзі доводів апелянт зазначив, що оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду, даний позов мав бути залишений без розгляду, проте суд першої інстанції безпідставно поновив його, помилково зазначивши початок відліку цього строку з моменту звільнення позивачки. Крім того апелянтом зазначено, що поданий позивачем звіт про використання коштів містив виправлення, а додані до нього додатки не були оформлені належним чином, отже у відповідача були всі підстави для не виплати коштів, витрачених позивачем під час відрядження з 25 по 27 вересня 2017 року у розмірі 1511,81 грн. 
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечувала проти її задоволення та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Фактичні обставини справи.

З 06 червня 2016 року по 17 грудня 2019 року ОСОБА_1 працювала в Головному управлінні Держпродспоживслужби в Одеській області на посаді завідувача сектору контролю за регульованими цінами.
З 25 вересня по 29 вересня 2017 року на підставі згоди Державної Регуляторної Служби №8092 від 15.09.2017 року її було відряджено до міста Арциз Одеської області для проведення позапланової перевірки суб`єкта господарювання. 
Після повернення з відрядження позивач подала звіт про використання коштів, до якого додала копії квитків на автобус, копію рахунку за проживання в готелі №438 від 25.09.2017 року та копію витягу з Реєстру платників податків, проте понесені витрати відповідач не компенсував (а.с. 93-96).
14.02.2018 року позивач звернулась до Головного управління Держпраці в Одеській області з скаргою на дії відповідача (а.с. 19).
Листами від 30.03.2018 року № 15-Г-0274/03-13-3136 та від 04.07.2018 року №15-Г-1095/03-13-6022 позивачку повідомлено про проведене інспекційне відвідування Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області та зазначено, що поданий позивачем звіт про використання коштів не відповідає вимогам чинного законодавства щодо належного оформлення, у зв`язку з чим ОСОБА_1 запропоновано звернутися до роботодавця та подати належним чином оформлені документи, а у випадку повторного порушення її прав, звернутися до суду ( а.с. 20-22, 24-26).
Не повернення відповідачем коштів, витрачених у відрядженні, у строки, встановлені Положенням № 637 «Про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженим Правлінням Нацбанку України 15.12.2004 року, стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляційної скарги і висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Якщо рішення за результатами розгляду скарги позивача на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень не було прийнято та (або) вручено суб`єктом владних повноважень позивачу у строки, встановлені законом, то для звернення до адміністративного суду встановлюється шестимісячний строк, який обчислюється з дня звернення позивача до суб`єкта владних повноважень із відповідною скаргою на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
В свою чергу, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За приписами ст. 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Разом з цим, відповідно до п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
При цьому за змістом ч.2 ст.233 КЗпП у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.
До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 Закону України «Про оплату праці»).
Згідно з пп. 3.15 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, не належать до фонду оплати праці витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.
Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду та витрати на наймання житлового приміщення не належать до фонду оплати праці, отже у випадку виникнення спору про їх стягнення працівник обмежений строком на подання відповідного позову. 
Коли особа вважає, що її права при проходженні публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1638цс1 та Верховним Судом в постанові від 26 червня 2019 року у справі №805/4085/18-а.
Оскільки предметом позову у справі, що розглядається, є стягнення добових, вартості проїзду та витрат на наймання житлового приміщення, які не належать до фонду оплати праці, положення частини другої статті 233 КЗпП України на вказані позовні вимоги не поширюються, а відтак, застосуванню в даному випадку підлягають приписи ст.ст. 122, 123 КАС України.
Як вже зазначалося вище, колегією суддів встановлено та підтверджується матеріалами справи, що листами від 30.03.2018 року № 15-Г-0274/03-13-3136 та від 04.07.2018 року №15-Г-1095/03-13-6022 Головне управління Держпраці в Одеській області, у відповідь на скарги ОСОБА_1 , повідомлено останню про проведене інспекційне відвідування Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області, в ході якого було встановлено, що поданий нею звіт про використання коштів не відповідає вимогам  чинного законодавства щодо належного оформлення, у зв`язку з чим позивачці запропоновано звернутися до роботодавця та подати належним чином оформлені документи, а у випадку повторного порушення її прав звернутися до суду у встановленому законом порядку.
Отримання вказаних листів позивачем підтверджено у заяві до прокурора Одеської області від 10.08.2018 року (а.с. 31).
Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка дізналась про порушення своїх прав одразу після закінчення відрядження у вересні 2017 року, намагалась вирішити спір у досудовому порядку, звертаючись з відповідними скаргами до установи вищого рівня, проте, отримавши відповідь у березні та липні 2018 року, звернулась до суду за захистом порушеного права лише у травні 2020 року.
Невжиття позивачкою активних дій протягом майже трьох років (від часу повернення з відрядження) та двох років з часу отримання відповіді органу вищого рівня про відмову у задоволенні її скарги свідчить про пасивність поведінки у здійсненні захисту прав.
Водночас, наведені позивачкою аргументи не дають підстав для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, перешкод для реалізації права на звернення до суду в установлений процесуальним законом місячний строк.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на загальновідомий постулат про те, що право на звернення до суду не є абсолютним чи безмежним, а може бути регламентованим. 
ОСОБА_2 була вільною у виборі способу захисту свого порушеного права і за бажанням могла скористатися правом на оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень у строк, передбачений нормативним процесуальним положенням.
Факт неодноразових звернень як до органу вищого рівня, так і до правоохоронних органів не може водночас визнаватися тією непереборною обставиною, явищем чи фактором, що завадили позивачці з дотриманням установлених законом строків звернутися до належного суду з позовом. 
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (параграф 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
Оскільки ОСОБА_2 при зверненні до суду з даною позовною заявою не дотримано строку звернення, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України та не наведено суду об`єктивних перешкод для реалізації права на звернення до суду в установлений процесуальним законом місячний строк, позовна заява має бути залишена без розгляду.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, позивачем не наведено.
При цьому судова колегія не може визнати обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду та посилання на висновки Конституційного суду України у рішеннях №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року та №9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, адже предметом розгляду в даній справі є компенсація роботодавцем коштів на відрядження, які не входять до складових заробітної плати, а відтак, висновки вказаних рішень Конституційного суду України не стосуються даних правовідносин. 
Також на думку судової колегії, помилковим є висновок суду першої інстанції, що відлік строку звернення до суду за захистом порушеного права почався з моменту звільнення позивачки, та з урахуванням встановленого карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) ОСОБА_1 не пропустила цей строк, адже навіть і з дня звільнення (17.12.2019 року) до дня введення обмежувальних заходів (17.03.2020 року) встановлений законом місячний строк сплинув.
Відповідно до ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Оскільки при розгляді даного спору судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню, а позов ОСОБА_1 – залишенню без розгляду.
Керуючись ст. ст.   308, 310, 315, 319, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області - задовольнити.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2020 року – скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 залишити без розгляду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя 	 	     Косцова І.П.	
Судді	    	     Осіпов Ю.В.        Скрипченко В.О.