Номер провадження: 22-ц/813/6938/20 
Номер справи місцевого суду: 501/2350/19
Головуючий у першій інстанції Смирнов  В. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , та її представника адвоката Дубінчук Жанни Михайловни на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 січня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна,
в с т а н о в и в:
У липні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення заявника опікуном.
Свої вимоги заявник мотивувала тим, що її бабуся ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра.
Внаслідок хронічного психічного розладу ОСОБА_1 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не може самостійно приймати рішення, в неї порушені навики самообслуговування, та вона потребує постійного догляду.
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 січня 2020 року заява ОСОБА_2 задоволена, визнано ОСОБА_1 недієздатною, встановлено над нею опіку та призначено її опікуном її онуку ОСОБА_2 .
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , а також її представник адвокат Дубінчук Ж.М. звернулись з апеляційною скаргою, в якої просили скасувати рішення суду, та в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, ОСОБА_1 зазначила, що судом не була вислухана її думка, не дослідженні інші докази, а тому вважає, що рішення суду винесено з неповним дослідженням усіх доказів, та є передчасним.
В судове засідання призначене на 11.11.2020 року учасники справи не з`явилися, були сповіщені належним чином (а.с. 93-98).
Від адвоката Дубінчук Ж.М., яка представляє інтереси ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 101-105).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим розглядати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (17 листопада 2020 року).
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, зазначеним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на таке.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.  Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.  Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року, частина перша статті 5 ЦПК України).
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Муравлівка Ізмаїльського району Одеської області (а.с. 4).
Відповідно до виписки з медичної амбулаторної карти хворого від 29.05.2019 року № 79, діагноз ОСОБА_1 - «інволюційний параноїд (маломасштабними маячними ідеями відносини) з агресивними діями» (а.с. 3).
Відповідно до наявних у справі документів ОСОБА_2 є онукою ОСОБА_1 (а.с. 6-10).
Відповідно до висновку судово-психіатрічної експертизи № 529, засвідченого головним лікарем КНП «ООМЦПЗ» ООР ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, за своїм психічним станом не здатна розуміти значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_1 не здатна розуміти значення цивільного судочинства та свого цивільного положення, не здатна своїми діями здійснювати процесуальні права, виконувати процесуальні обов`язки та не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але її стан такий, що не представляє небезпеки для життя та здоров`я оточуючих (а.с. 38-40).
Судом першої інстанції було зроблено висновок про недієздатність ОСОБА_1 лише на підставі висновку судово-психіатричної експертизи.
З вказаним висновкам суду в частині визнання ОСОБА_1 недієздатною погодитись не можна, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,  що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними; фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
Тлумачення зазначених норм права дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав  і свобод.
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
Частиною першою статті 294 ЦПК України встановлено обов`язок суду під час розгляду справ окремого провадження роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги.
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
Згідно зі статтею 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування.           
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини  і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У пункті 68 рішення Європейського суду з прав людини від 27 березня 2008 року у справі «Штукатуров проти Росії» № 44009/05, в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Європейський суд з прав людини виходив з того, що в справах осіб, які страждають на психічні розлади, національні суди користуються деякою свободою розсуду: наприклад, вони можуть вживати відповідні процесуальні підходи для забезпечення належного здійснення правосуддя, захисту здоров`я відповідної особи і подібне. Однак такі підходи не повинні зачіпати саму суть права заявника на справедливий судовий розгляд, гарантованого статтею 6 Конвенції. При оцінці того, чи був необхідним той чи інший процесуальний підхід, такий як слухання без участі особи, Європейський суд з прав людини бере до уваги всі відповідні чинники, такі, як сутність і складність питань, що розглядалися національним судом, їх значення для особи, реальність загроз для інших чи самої особи в разі слухання за її участі і т. п.
У пункті 71 цього рішення вказано, що особа з психічними розладами повинна мати можливість брати участь у слуханнях своєї справи безпосередньо або, за необхідності, в інший спосіб (через представника), адже вирішується питання обмеження прав особи практично в усіх сферах життя.
Європейський суд з прав людини звертав увагу, що незважаючи на розумові розлади, особа залишалася відносно самостійною. В таких умовах суд повинен був мати як мінімум короткий візуальний контакт із особою, а краще опитати її. Відтак, Європейський Суд з прав людини дійшов висновку, що, вирішуючи справу про визнання особи недієздатною виключно на підставі письмових доказів, не побачивши і не почувши особу, суд порушив право особи на справедливий судовий розгляд, передбачене частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 73 вказаного рішення).
Про необхідність надання доступу до суду навіть особам, які вже визнані недієздатними, відповідно до часини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошується у пункті 33 рішення Європейського суду з прав людини від 30 травня 2013 року у справі№ 49069/11 «Наталія Михайленко проти України».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 2-рп/2016 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (справа про судовий контроль за госпіталізацією недієздатних осіб до психіатричного закладу): системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод; хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації (пункт 2.2 згаданого рішення). Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією  з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією  та законами України (пункт 2.3 згаданого рішення).
Відповідно до частини третьої статті 25 Закону України «Про психіатричну допомогу» особи, яким надається психіатрична допомога, мають право на особисту участь у судових засіданнях, висловлення своєї думки щодо висновків лікарів-психіатрів у судовому засіданні при вирішенні питань, пов`язаних з наданням їм психіатричної допомоги та обмеженням у зв`язку з цим їх прав.
Таким чином, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, має право на участь у слуханні справи та на справедливий розгляд своєї справи. Зокрема, особа, щодо якої розглядається справа окремого провадження про визнання її недієздатною, повинна бути повідомлена про розгляд справи, їй має бути роз`яснено її права, вона повинна мати можливість за бажання скористатися безоплатною правовою допомогою і брати участь у судових засіданнях. Навіть у разі наявності реальних, доведених належними і допустимими доказами застережень щодо небезпеки безпосередньої участі цієї особи у розгляді справи для інших осіб або для неї самої суд повинен, принаймні, мати візуальний контакт з такою особою, а краще опитати її (за     необхідності - дистанційно, у режимі відеоконференції). Якщо на момент розгляду справи окремого провадження особа позбавлена волі як психічно хвора, суд має перевірити законність підстав позбавлення волі такої особи, щоб гарантувати права людини на свободу та справедливий суд.
Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 753/4146/18 (провадження № 61-389св19).
У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції в порушенні норм процесуального права, розглянув справу без участі ОСОБА_1 , яка не була залучена до розгляду справи, не повідомлена про розгляд справи, чим порушено вимоги статті 299 ЦПК України та не враховано, що   ОСОБА_1  гарантовано право на участь у розгляді справи та на справедливий розгляд справи, за результатами якого остання може бути визнана недієздатною.
Більш того, у висновку експертизи, зазначено. що відповідно до ч.2 ст. 80 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов`язковим. Суд оцінює висновок експерта поряд з іншими доказами за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом (п.3 висновку експертизи а.с. 40). 
Відповідно до статті 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.  Порядок обмеження цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.  Цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.
Згідно з частиною другою статті 60 ЦК України суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.
Стаття 63 ЦК України передбачає, що опікуном або піклувальником може бути лише фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа може бути призначена опікуном або піклувальником лише за її письмовою заявою. Опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника.
При призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб (пункт 3.1 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 року № 34/166/131/88).
Згідно з пунктом 3.2 Правил опіки та піклування піклувальниками не можуть бути особи, які: не досягли 18 років; визнані в установленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними; перебувають на обліку або лікуються в психоневрологічних та наркологічних закладах; раніше були опікунами чи піклувальниками та з їх вини опіку чи піклування було припинено; позбавлені батьківських прав; інтереси яких суперечать інтересам осіб, що підлягають опіці чи піклуванню; засуджені за скоєння тяжкого злочину.
Проте, встановивши з висновку судово-психіатричної експертизи, що наявний у ОСОБА_1 психічний розлад у вигляді інволюційного параноїду, та за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тобто немає абсолютної неспроможності, суд першої інстанції без урахування інших доказів, без надання можливості надати свої пояснення ОСОБА_1 , дійшов помилкового висновку про визнання її недієздатною відповідно до частини першої статті 39 ЦК України.
Статтею 300 ЦПК України визначено, що суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна.
Разом з тим суд зазначені вимоги закону не врахував і за відсутності подання органу опіки та піклування призначив опікуном  ОСОБА_1 її онуку ОСОБА_2 .
Колегія суддів також приймає до уваги, довідку видану КНП «Чорноморська лікарня» про стан здоров`я ОСОБА_1 , яка дійсно перебуває з 10.10.2018 року на обліку у лікаря-психіатра відділення спеціалізованої вторинної медичної допомоги поліклініки № 1 у зв`язку з емоційним розладом.
Відповідно до наданої довідки, діагноз ОСОБА_1 : Цереброваскулярна хвороба. Транзиторна ішемічна атака у вертебробазилярному басейні. Різко виражений вестибуло-атактичний, вертигенозний синдроми. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст., поєднаного ґенезу. Помірний цефалгічний, виражений астенічний синдроми. Ішемічна хвороба серця. Атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст.
З висновку судово-психіатричної експертизи, вбачається, що при стаціонарному обстеженні стан ОСОБА_1 було розцінено, як органічний психічний розлад судинного ґенезу, в анамнезі ЗЧМТ.
Однак, з довідки КНП «Чорноморська лікарня», інформація стосовно лікування гострого порушення мозкового кровообігу, або черепно-мозкової травми відсутні.
Враховуючи, те що єдиним доказом про необхідність встановлення недієздатність ОСОБА_1 є лише висновок експертизи, не заслухавши пояснення ОСОБА_1 , не прийнявши до уваги, та не надавши можливості надати інші докази, та те, що на даний час психічний стан ОСОБА_1 міг змінитися, апеляційний суд вважає за необхідне рішення в частині визнання ОСОБА_1 недієздатною скасувати.
Крім того, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень ч.6 ст. 300 ЦПК України, строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але не може перевищувати двох років. 
Однак, суд першої інстанції на зазначену норму закону уваги не звернув, та визнав ОСОБА_1 недієздатною довічно.
Що ж стосується питання про призначення ОСОБА_2 опікуном  ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення і в цій частині підлягає скасуванню, з огляду на порушення судом матеріального закону.
Відповідно до ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.
Згідно ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування.
З аналізу вказаних норм закону вбачається, що опікун призначається в позасудовому порядку самим органом опіки та піклування, а за ст. 60 ЦК питання про встановлення опіки розглядається судом.
Заявлені вимоги про призначення опікуном суперечать вимогам ст. 63 ЦК України, оскільки спір покладено на розгляд суду.
На вказані норми та взагалі відсутність подання органу опіки та піклування, районний суд уваги не звернув, в зв`язку з чим, розглядаючи заяву порушив порядок призначення останньої опікуном.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Колегія суддів, враховуючи зазначені норми закону та встановлені обставини справи вважає, що рішення як незаконне підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні заяви про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну ОСОБА_1 , та її представника адвоката Дубінчук Жанни Михайловни - задовольнити.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 20 січня 2020 року - скасувати.
Заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна - залишити без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 17 листопада 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк