ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 614/71/20                                        Головуючий суддя І інстанції Гуляєва Г. М.
Провадження № 22-ц/818/5046/20                        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                        Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,
за участю секретаря судового засідання        Семикрас О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Борівського комунального підприємства теплових мереж – адвоката Радигіна Євгена Станіславовича Симоненка Григорія Миколайовича на рішення Борівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Гуляєвої Г.М., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Борівського комунального підприємства теплових мереж в особі директора підприємства Омельченка Андрія Дмитровича, 3 особа на стороні відповідача Борівська районна рада Харківської області про відновлення порушеного права на користування земельною ділянкою про заборону користування земельною ділянкою, яка належить позивачу на праві приватної власності, про зобов`язання винести теплотрасу та комунікації за межі земельної ділянки, визнання самочинним будівництво теплотраси та комунікацій Борівського КПТМ, та за зустрічним позовом Борівського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_1 , борівської селищної ради, 3тя особа,яка не заявляє самостійних вимог Борівська районна рада Харківської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю,

В С Т А Н О В И В :

       У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Борівського районного суду Харківської області з позовом , який в подальшому уточнив 11.06.2020, в обґрунтування якого зазначив, що 22.12.1995 ним було придбано житлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 . Вказана будівля знаходилася на земельній ділянці розміром 0,09 га та виділялась з цільовим призначенням – для обслуговування житлової будівлі та була обнесена з усіх сторін парканом, частинка якого розміром 29,48 м межувала з земельною ділянкою Борівського КПТМ. З моменту придбання та по теперішній час межі вказаного паркану не змінювалися. Як стало відомо ОСОБА_1 , що для створення земельної ділянки для будівництва та обслуговування Борівського КПТМ у попереднього власника відповідно до рішення районної ради було вилучено 0,06 га для будівництва вищевказаної будівлі, цим рішенням було вилучено земельні ділянки у інших мешканців селища, таким чином було створено площу для обслуговування та будівництва Борівського КПТМ розміром 0,4706 га. Ця площа була обнесена парканом та відгороджена від земель інших власників земельних ділянок, які межують з Борівським КПТМ.

       Зазначає, що йому було повідомлено, що на його земельній ділянці, яка була виділена для обслуговування житлової будівлі, проходить теплотраса та інші комунікації, на його вимоги надати необхідні документи, які б посвідчували право прокладення комунікації та користування його земельною ділянкою, вони повідомили, що таке право у них є, але документально підтвердити це не змогли і продовжували обслуговувати і користуватися його земельною ділянкою.
     
       Останнім часом поруч будівлі позивача, де прокладена вищевказана теплотраса, почали утворюватись провали землі та пішли тріщини по його житловій будівлі, на його неодноразові звернення до керівництва Борівського КПТМ та Борівської с/ради, йому ніхто не дав пояснення на якій підставі вони користуються земельною ділянкою, яка зайнята прокладеною теплотрасою ті іншими комунікаціями.

       Зауважує, що він сплачує податок за користування земельною ділянкою, яка закріплена за ним, а фактично знаходиться у користуванні Борівського КПТМ. ОСОБА_1 не може користуватися даною земельною ділянкою за її цільовим призначенням, не може посадити сад, не може збудувати необхідні йому господарські будівлі, його житловій будівлі завдається шкода, просідає фундамент, тріскається стіна, щорічно для ремонту будівлі та утримання її в належному стані ним витрачаються значні фінансові кошти. Вказує, що таким чином порушено його право на користування земельною ділянкою.

       У лютому 2020 Борівське комунальне підприємство теплових мереж звернулось до суду з зустрічним позовом до  ОСОБА_1 , Борівської селищної ради, 3 особа, яка не заявляє самостійних вимог Борівська районна рада Харківської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю, та просило визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Борівської с/ради №255 від 14.12.1999 в частині безкоштовної передачі у приватну власність та користування земельну ділянку гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у розмірі 0,18 га, в т.ч.: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га, особистого підсобного господарства 0,03 га; та визнати недійсним та скасувати державний акт серії І-ХР №028343 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1793 га, виданого ОСОБА_1 Борівською с/радою на підставі рішення №255 від 14.12.1999, зареєстрований у книзі державних актів на право приватної власності на землю за №405 від 27.03.2000. 

       Свої вимоги мотивує тим, що згідно до акту обстеження садиби, розташованої за вищевказаною адресою від 27.06.2019 було встановлено, що на підставі державного акту відповідачу за зустрічним позовом була відведена у приватну власність ділянка, де були розташовані підземні магістральні трубопроводи подавального та зворотного теплопостачання з наземними спорудами у вигляді двох теплових камер. Ділянка трубопроводу, яка проходить через домоволодіння ОСОБА_1 є магістральною і до неї підключено всіх без виключення споживачів теплової енергії. Виникнення на ній будь-якої аварії або позаштатної ситуації приведе до відключення від теплопостачання усіх споживачів сел. Борова. У свою чергу для належної експлуатації теплових установок та мереж позивачу за зустрічним позовом потрібен постійний доступ до споруд, що знаходяться на земельній ділянці відповідача за зустрічним позовом.

       Рішенням Борівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Борівського комунального підприємства теплових мереж в особі директора підприємства Омельченка Андрія Дмитровича, 3 особа на стороні відповідача Борівська районна рада Харківської області про відновлення порушеного права на користування земельною ділянкою, про заборону користування земельною ділянкою, яка належить позивачу на праві приватної власності, про зобов`язання винести теплотрасу та комунікації за межі земельної ділянки, визнання самочинним будівництво теплотраси та комунікацій Борівського КПТМ - відмовлено.
       У задоволенні позовних вимог Борівського комунального підприємства теплових мереж до ОСОБА_1 , Борівської селищної ради, 3 особа, яка не заявляє самостійних вимог Борівська районна рада Харківської області про скасування державного акту на право приватної власності на землю – відмовлено.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що посилання на неможливість винесення за межі моєї земельної ділянки теплотраси та комунікації на підставі відсутності фінансових ресурсів та документації не дають право відповідачу продовжувати завдати збитки приватній власності позивача.
        Рішення для виділення земельної ділянки для будівництва теплотраси у Борівського КПТМ на сьогоднішній день відсутнє, трубопроводи прокладені без відповідного рішення.
       В апеляційній скарзі Борівське комунальне підприємство теплових мереж посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви скасувати та новим рішенням у цій частині задовольнити їх зустрічні позовні вимоги.
       Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не повністю відповідає.
       Судом першої інстанції встановлено згідно копії договору купівлі-продажу від 22 грудня 1995 р., ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив цілий жилий будинок з господарчими побудовами у АДРЕСА_1 . (а.с.6-7 т.1).
Згідно з копією рішення №521 від 22 вересня 1966 р., затверджено рішення Борівської с/Ради депутатів трудящих про дозвіл на право будівництва гр. ОСОБА_3 на присадибній ділянці розміром 0,15 га в АДРЕСА_2 (а.с.8 т.1).
       Відповідно до опису меж, від К по Л землекористування гр. ОСОБА_1 , що підтверджується, копією кадастрового плану зовнішніх меж земельної ділянки (а.с.9 т.1).
З копії Державного акту на право приватної власності на землю видано громадянину України ОСОБА_1 вбачається, що на підставі рішення Борівської с/Ради народних депутатів від 14 грудня 1999 р. №255 передається у приватну власність земельна ділянка площею 0.1793 гектарів в межах згідно з планом; земельна ділянка розташована на території смт. Борова Борівської с/ради; землю передано для обслуговування будинку – 0.1500 га та ведення особистого підсобного господарства – 0.0293 га. (а.с.10 т.1).
Згідно копії Акту обстеження садиби, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , від 27.06.2019, загальна площа, яку займають комунікації теплової мережі на земельній ділянці позивача становить 352,44 м-2 (а.с.11 т.1).
       Відповідно до копії заяви ОСОБА_1 – голові Борівської районної ради, голові Борівської РДА, директору Борівського КПТМ, заявник просить зобов`язати привести у відповідність документи по експлуатації теплоцентралі Борівської КПТМ, які не будуть суперечити ст.ст.30 ч.ч.1,2, ст..35 ч.ч.1,2,3,4 ЗУ «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» №2480-VІ від 09.07.2010 (а.с.12 т.1).
        ОСОБА_1 звернувся до директора Борівського КПТМ з пропозицією добровільно укласти з ним договір про встановлення земельного сервітуту (право на тимчасове користування його земельною ділянкою для постачання теплоносіїв до трубопроводу, який проходить через його земельну ділянку), що підтверджується копією заяви ОСОБА_1 про пропозицію укладення договору про встановлення земельного сервітуту від 12 березня 2018 р. (а.с.13 т.1).
       Згідно копії акту №1 на прокладку трубопроводів і арматури у каналах і камерах тепломережі від ТК-7 до районної котельні в Борова від травня 1985 р., виконані роботи, які відповідають ГОСТам і ТУ (а.с.103 т.1).
Відповідно до копії акту №54 прийому тепломережі від 28 травня 1985 р. від ТК-7 до районної котельні, вказаний акт являється узагальнюючим актом прийому теплотраси (а.с.104 т.1). 
       Згідно копії робочої документації, визначено ділянку будівництва котельні (робоча документація – генеральний план, інженерна підготовка території, озеленення (а.с.106-107 т.1).
       Відповідно до копії робочої документації, визначено місце котельні та поза квартальної мережі, зовнішні інженерні мережі теплопостачання (а.с.108-109 т.1).
       Основною метою діяльності КП Борівське КПТМ є виробництво теплової енергії населенню, бюджетним установам, іншим споживачам; транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами населенню, бюджетним установам, іншим споживачам; що підтверджується копією статуту Борівського КПТМ (а.с.110-127 т.1).
       У відповідності з трудовою угодою з гр. ОСОБА_1 було проведено роботи по встановленню меж, при підготовці матеріалів до видачі Державного акту на право приватної власності на землю, яка передається у приватну вказаному громадянину; місцезнаходження ділянки відповідає рішенню Борівської ради народних депутатів Борівського р-ну Харківської обл.; внаслідок виконаних робіт складений план зовнішніх меж землекористування, де вказані суміжні землекористувачі, довжини ліній, дирекційні кути, площа ділянки і периметр меж; що підтверджується копією технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки, підготовці до видачі державного акту на землю, яка передається у приватну власність гр. ОСОБА_1 в межах смт.Борова Харківська обл. (а.с.227-242 т.1).
       Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що у діях Борівського КПТМ не вбачається порушення прав позивача, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів порушення його прав. 
       Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог Борівському КПТМ суд першої інстанції виходив з того, що передача у власність ОСОБА_1 земельної ділянки відбулась у порушення вимог діючого на той момент законодавства, проте позов заявлено поза межами строку позовної давності.
       У повному обсязі з такими висновками суду погодитись не можна.
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).
       Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).
Відповідно до положень ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невиконання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       Так з позову ОСОБА_1 вбачається, що він просить відновити його порушене право користування земельною ділянкою, яке підтверджується державним актом № 405 від 27.03.2000 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1793 га виданого йому Борівською селищною радою, вказана земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах Борівської селищної ради Борівській район Харківської області. 
        ОСОБА_1 вказує на той факт, що у зв`язку з знаходженням підземного магістрального трубопроводу теплової мережі з наземними спорудами на його приватній території, що зокрема підтверджується актом обстеження садиби, розташованої за адресою АДРЕСА_1 від 27.06.2019, робітники Борівської КПТМ без жодних правових підстав почали використовувати його земельну ділянку для обслуговування теплових мереж через наземні споруди, що там знаходяться. ОСОБА_1 вказує, що вказані дії Борівського КПТМ порушують його право на користування приватною земельною ділянкою.
       Суд всупереч вимог ст. 263, п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України не надав належно оцінки тому факту, що згідно вказаному Акту від 27.06.2019 фактично спір щодо використання відповідачем земельної ділянки позивача для забезпечення діяльності теплової мережі виник не раніше червня 2019 року, належні і допустимі докази іншого у справі відсутні.
       Закон України «Про теплопостачання» визначає основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулює відносини, пов`язані з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання.
Статтею 9 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що завданнями державного управління у сфері теплопостачання є забезпечення надійності теплопостачання як одного з необхідних елементів безпеки людини. 
       Згідно ст.1 Закону України «Про теплопостачання» охоронна зона теплових мереж - землі вздовж теплових мереж для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодженню, а також для зменшення їх негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля. Цій нормі відповідають норми ст.1 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» (на далі по тексту Закон № 2480-V), відповідно до яких магістральна теплова мережа - комплекс трубопроводів і насосних станцій, що забезпечує передачу гарячої води та пари від електричних станцій та котелень до місцевої (локальної) теплової мережі; охоронна зона магістральних теплових мереж - частина земної поверхні, повітряного простору та надр вздовж трубопроводів і об`єктів теплових мереж, обмежена умовними площами паралельно його осям, на якій обмежується провадження господарської діяльності для забезпечення стабільних умов експлуатації, запобігання пошкодженню.

       При цьому, відповідно до ст.23 Закону № 2480-VI, охоронні зони магістральних теплових мереж встановлюються уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів у вигляді території, що віддалена на певну відстань по обидва боки від крайніх елементів конструкції теплових мереж та по периметру наземних споруд на визначеній відстані. А відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 24 Закону № 2480-VI, розміри охоронних та санітарно-захисних зон об`єктів енергетики залежно від їх конструкції та напруги встановлюються Кабінетом Міністрів України. Розмір охоронних зон магістральних теплових мереж визначається паралельними прямими по обидва боки від крайніх елементів трубопроводів та навколо інших об`єктів магістральної тепломережі на відстані від 3,0 до 5,0 метри.

       Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, затвердженими Наказом Мінпаливенерго України від 14.02.2007р. № 71, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 5 березня 2007 р. за N 197/13464 (ч.2 п.6.3.7 діяла до моменту прийняття ДБН В.2.5-29:2008 «Теплові мережі») визначено, що відстані від огороджувальних конструкцій тепломережі до будівель, споруд повинні відповідати вимогам СНіП 2.04.07. Згідно п.6.8 СНіП 2.04.07 «Теплові мережі», відстані по горизонталі та вертикалі від зовнішньої грані будівельних конструкцій каналів та тонелів теплових мереж до будівель, споруд та інженерних мереж належить приймати за обов`язковим додатком 6. В цьому додатку вказано (таблиця 3) що такі відстані при діаметрі труб менше 500 мм. мають становити 2 метри. У відповідності до п. 11.23 ДБН В.2.5-29:2008 «Теплові мережі» охоронні зони теплових мереж встановлюються вздовж траси прокладення теплової мережі у вигляді земельних ділянок шириною, яку визначають кутом схилу, але не менше ніж 3 м у кожний бік від краю будівельних конструкцій у разі канального прокладення теплотрас або від зовнішньої поверхні теплоізольованого теплопроводу при безканальному прокладенні та згідно з Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж. 
       Таким чином суд дійшов обґрунтованих висновків про те, що параметри об`єкту теплових мереж, найменша відстань охоронної зони теплових мереж по горизонталі від краю будівельних конструкцій теплових мереж (бетонних П-образних конструкцій) ОСОБА_1 має становити 3 метри у кожний бік.
       Згідно ч.3 та 6 ст.23 Закону України № 2480-VI підприємства, установи та організації, а також громадяни в межах охоронних зон магістральних теплових мереж зобов`язані виконувати вимоги підприємства, що експлуатує магістральні теплові мережі, спрямовані на забезпечення їх захисту і запобігання нещасним випадкам. Роботи з ліквідації аварій теплових мереж виконуються будь-якої пори року і в будь-який час без погодження з власниками або користувачами земельних ділянок з повідомленням їх у дводенний термін після початку ремонтних робіт.
       З матеріалів справи вбачається, що на земельній ділянці ОСОБА_1 розташовані підземний подавальний та зворотний магістральний трубопровід теплової мережі з наземними спорудами.
       Згідно п.4.2 статуту Борівського КПТМ, майно закріплене за Борівським КПТМ на праві господарського відання. Пунктом 2.7 вищевказаного статуту закріплено, що Борівська районна рада Харківської області є власником майна переданого Борівському КПТМ для виконання статутних цілей, а саме – виробництва, транспортування та постачання теплової енергії населенню, бюджетним установам та іншим споживачам, що знаходиться у адміністративних межах Борівської районної ради Харківської області.
Зазначена ділянка трубопроводу, який проходить через домоволодіння ОСОБА_1 є магістральною і до неї підключено всіх споживачів теплової енергії с.Борова. Виникнення на ній будь-якої аварії або позаштатної ситуації приведе до відключення від теплопостачання усіх споживачів селища Борова. 
       Для належної експлуатації теплових установок та мереж Борівському КПТМ потрібен постійний доступ до споруд, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_1 , такі права Борівського КПТМ випливають з норм законів «Про теплопостачання», «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» та регулюються іншими нормами з експлуатації об`єктів теплопостачання.
       Окрім цього, підтверджено належними доказами, що усі мережі теплопостачання разом з побудованими будівлями та спорудами, що використовуються при теплопостачанні Борівським КПТМ були побудовані ще у 1985 році, про що свідчить Акт №1 ПНР «Енергополь» на прокладку трубопроводу і арматури в камерах теплотраси від ТК-7 до районної котельні в Борова.
       З державного акту на право приватної власності на землю вбачається, що земельна ділянка була передана ОСОБА_4 у приватну власність 27 березня 2000 року.
Тобто на момент отримання ОСОБА_4 права власності на земельну ділянку, через неї вже було прокладено теплотрасу та була розташована теплова камера № 3 – об`єкти відповідача.
       Отже судом першої інстанції правильно встановлено відсутність порушення прав ОСОБА_4 , і цей висновок доводами скарги не спростований. 
       Щодо вимог Борівського КПТМ за зустрічним позовом колегія суддів зазначає наступне.
       Відповідно до ч.1 ст. 30 Земельного кодексу України, що був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходять і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження- будівлі та споруди.
       Приватизація земельних ділянок на той час здійснювалась відповідно до вимог  Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993. 

       Разом із тим, порядок виготовлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку було зазначено в Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43.

       Пунктом 3 Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого на виконання Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» наказом Державного комітету України по земельних ресурсах №10 від 15.02.1993 передбачалась передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, та проводилася відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені ділянки передавались безоплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян.

       Згідно пунктів 1.17, 1.19 наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі» у редакції на момент оформлення права власності на земельну ділянку за громадянином ОСОБА_1 – до технічної документації зі складання державного акту на право приватної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею обов`язково додавалась копія справи щодо підготовки рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність чи надання у постійне користування, або копія справи щодо підготовки рішення про продаж земельної ділянки. 
       Технічна документація зі складання державних актів на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею розроблялася у двох примірниках. Перший (з матеріалами польових вимірювань і обчислень) зберігається в районних (міських) відділах (управліннях) земельних ресурсів Держкомзему України, другий - у виконавця робіт.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Виконкому Ізюмської районної Ради депутатів трудящих Харківської області №521 від 22.09.1966 року гр. ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво житлового будинку на присадибній ділянці розміром 0,15 га.

       Згідно з рішенням Виконавчого комітету Борівського районної Ради народних депутатів Харківської області №74 від 03.02.1981 року вирішено виділити земельну ділянку під будівництво котельні в тому числі й за рахунок вилучення частини присадибної ділянки – 0,06 га у гр. ОСОБА_5 , залишивши йому у використанні 0,09 га. 
       Відповідно до договору купівлі продажу від 22.12.1995 гр.  ОСОБА_1  придбав житловий будинок у гр. ОСОБА_2 (родич  ОСОБА_5 )  за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок разом з господарськими побудовами на той час розташовувались на земельній ділянці, що належала Борівській селищній Раді народних депутатів. Площа земельної ділянки в договорі не зазначалась.

       Таким чином, у користуванні попереднього власнику будинку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на день придбання позивачем житлового будинку перебувала земельна ділянка площею 0,09 га.
       З технічного звіту по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки, підготовці до видачі державного акту на землю, яка передавалась у приватну власність гр. ОСОБА_1 вбачається, що він не містить будь яких відомостей щодо підготовки до прийняття рішення виконавчого комітету Борівської селищної ради № 255 від 14.12.1999 року про передачу земельної ділянки у приватну власність на користь ОСОБА_1 на домоволодіння розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , що слугувало підставою для видачі державного акту серії І-ХР №028343 на право власності на землю, площею 0,1793 га зареєстрованого в Книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №405 від 27.03.2000 р. 

       Зазначене підтверджує те, що виконавчим комітетом було прийнято рішення про передачу у приватну власність земельної ділянки саме в розмірі 0,18 га., в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га; особистого підсобного господарства 0,03 га – без з`ясування дійсних меж земельної ділянки 0,09 га, яка перебувала у користуванні позивача внаслідок придбання житлового будинку, без залучення до цього суміжних землекористувачів, зокрема – відповідача. 

       Під час передачі у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 , селищна рада повинна була з`ясувати та врахувати наведені обставини, що у контексті вищевказаних обставин цієї справи спричинило до порушення земельних прав суміжного землекористувача – відповідача по цій справі.
       Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що передача у власність ОСОБА_1 земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1793 га відбулась з порушенням вимог діючого законодавства.
       Проте судова колегія не погоджується з висновком суду про те, що на день звернення до суду Борівським КПТМ із зустрічним позовом сплив загальний трирічний строк позовної давності.
       Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні зустрічного позову також і у зв`язку зі спливом строку позовної давності.
       Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
       Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
       При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
       Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
       Суд першої інстанції відхилив заперечення відповідача проти спливу позовної давності з посиланням на те, що він дізнався про порушення його права лише 27.06.2019, оскільки ним самим надано до суду пакет документів згідно яких усі теплові мережі, що на цей час експлуатуються позивачем за зустрічним позовом були побудовані у травні 1985 року, що підтверджується документами про прокладку теплових мереж та здачу їх до експлуатації разом з виконавчою схемою та ескізом – Додаток № 7, крім того вказане підтверджують робочі схеми - генеральний план, схема теплотрас, що їдуть від котельної – Додаток № 8. Суд вважав, що з огляду на те, що починаючи ще з 1985 року на земельній ділянці, яка була надана позивачу ОСОБА_1 у власність за державним актом серії I-XP №028343 вже знаходилися теплотраси підземного подавального та зворотного магістрального трубопроводу теплової мережі з наземними спорудами, що спростовує доводи позивача стосовно початку спливу строку позовної давності, тому суд з посиланням на ст. 267 ЦК України відмовив у задоволенні позовних вимог позивача за зустрічним позовом у повному обсязі.

       Однак при суд першої інстанції всупереч положень ст. 263, п. 1 ч. 1 ст. 264 ЦПК України при застосуванні наслідків спливу позовної давності не з`ясував початок перебігу цього строку та звернув уваги на те, що сам по собі факт будівництва теплотраси підземного подавального та зворотного магістрального трубопроводу теплової мережі з наземними спорудами у 1985 році не спростовує доводів відповідача про те, що порушення свого права землекористування в межах охоронювальної зони він дізнався після того, як позивач став перешкоджати працівникам відповідача здійснювати роботи на цих об`єктах, з цього приводу виник спір та був складений згаданий Акт від 27.06.2019, в якому вперше у документальній формі було зафіксовано, що через належну позивачу ОСОБА_1 земельну ділянку зі сторони приміщення котельні Борівського КПТМ по АДРЕСА_4 в напрямку центрального парку проходить магістральний трубопровід теплової мережі підземного типу канального непрохідного прокладання, який складається з подавального трубопроводу діаметром 300мм та зворотного трубопроводу діаметром 300мм. Глибина закладання трубопроводу 1200-1500мм, довжина пролягання по земельній ділянці близько 36,9м. На шляху магістрального трубопроводу на відстані близько 10м від огорожі з територією Борівського ПТМ знаходиться теплова камера №3 з двома чавунними люками, 
В тепловій камері знаходяться: врізка для теплопостачання домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , абонент ОСОБА_1 . Загальна площа, яку займають комунікації теплової мережі становить 352,44 кв.м. 

       Отже про факт відведення земельної ділянки ОСОБА_1 у власність разом з підземним подавальним та зворотним магістральним трубопроводом теплової мережі з наземними спорудами стало відомо відповідачу лише після звернення до нього позивача із відповідними претензіями та виникнення конфлікту між сторонами у 2019 році, що підтверджується згаданим Акту обстеження садиби від 27 червня 2019 року. Інших об`єктивних відомостей з цього приводу матеріали справи не містять. Тому слід визнати, що відповідач дізнався про порушення своїх прав землекористувача з боку позивача не раніше червня 2019 року і тому на день звернення до суду із зустрічним позовом, загальний трирічний строк позовної давності ще не сплив.

       Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 

       За таких обставин у суду першої інстанції відповідно до вказаної норми ст. 261 ЦК України не було підстав для застосування передбачених у ст. 267 ЦК України наслідків спливу строку позовної давності.

       Відповідно до ч. 41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       Стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
       В рішенні у справі "Федоренко проти України" від 01.06.2006 Європейський суд з прав людини визначив основні критерії, згідно з якими необхідно оцінювати дотримання вимог статті 1 Першого Протоколу до Конвенції ЄСПЛ у справах, що стосуються втручання в майнові права особи: чи мало місце втручання у майно в розумінні Конвенції; чи було втручання законним в контексті положень національного законодавства; чи переслідувало втручання мету, спрямовану на задоволення інтересів суспільства; чи було втручання у право власності справедливим, тобто чи було дотримано "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи.
       Подібні висновки щодо застосування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції містяться також у рішеннях ЄСПЛ у справах "Стретч проти Сполученого Королівства", "Рисовський проти України", "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Спорронг та Льонротт проти Швеції", "Беєлер проти Італії", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови".
       У даному випадку визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Борівської с/ради №255 від 14.12.1999 в частині безкоштовної передачі у приватну власність та користування земельну ділянку гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у розмірі 0,18 га, в т.ч.: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га, особистого підсобного господарства 0,03 га, а також - визнання недійсним та скасування державного акту серії І-ХР №028343 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1793 га, виданого ОСОБА_1 Борівською с/радою на підставі рішення №255 від 14.12.1999, зареєстрований у книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 405 від 27.03.2000 – відповідає закону та легітимній меті – інтересам суспільства та є пропорційним. Внаслідок такого рішення суду позивач не втрачає право користування земельною ділянкою площею 0,09 га під його домоволодінням, яка була у користуванні попереднього власника, а також – на безоплатну приватизацію земельних ділянок відповідно до ст. 118 ЗК України, що має відбуватися із залученням та врахуванням інтересів усіх суміжних землекористувачів, справедливого балансу суспільних інтересів громади та ОСОБА_1 , зокрема щодо належного теплопостачання. 
       Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга Борівського КПТМ має бути задоволена. Тому оскаржене рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог Борівського комунального підприємства теплових мереж підлягає скасуванню, із ухвалення нового судового рішення про задоволення зустрічного позову.
       Відповідно до ст.141 ЦПК України за рахунок ОСОБА_1 підлягають відшкодуванню понесені Борівським комунальним підприємством теплових мереж судовіі витрати по сплаті судового збору у розмірі 6306,00 грн.
       Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу представника Борівського комунального підприємства теплових мереж – адвоката Радигіна Євгена Станіславовича задовольнити.
       Рішення Борівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року в частини відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог Борівського комунального підприємства теплових мереж скасувати.
       Зустрічний позов Борівського комунального підприємства теплових мереж -  задовольнити.
       Визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Борівської с/ради №255 від 14.12.1999 в частині безкоштовної передачі у приватну власність та користування земельну ділянку гр. ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 у розмірі 0,18 га, в т.ч.: для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,15 га, особистого підсобного господарства 0,03 га.
       Визнати недійсним та скасувати державний акт серії І-ХР №028343 на право приватної власності на землю, загальною площею 0,1793 га, виданого ОСОБА_1 Борівською с/радою на підставі рішення №255 від 14.12.1999, зареєстрований у книзі державних актів на право приватної власності на землю за №405 від 27.03.2000.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Борівського комунального підприємства теплових мереж судовий збір у розмірі 6306,00 грн.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
       Повний текст судового рішення виготовлено 24 грудня 2020 року.

Головуючий –                                                                                        В.Б. Яцина.

Судді -                                                                                                І.В.Бурлака.

                                                               
                                                                                                               О.М.Хорошевський.