Справа № 344/3290/18 
Провадження № 22-ц/4808/1159/20 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача                        Бойчука І.В.,
суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
секретаря                Петріва Д.Б.,
з участю:        представника Прокуратури Івано-Франківської області,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2020 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду першої інстанції з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області, про стягнення на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн. матеріальної шкоди та 300 000,00 грн. моральної шкоди, стягнення на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн. моральної шкоди. Позовні вимоги мотивували тим, що УМВС, правонаступником якого є ГУ НП України в Івано-Франківській області вчинило протиправні дії, які завдали ОСОБА_1 значних матеріальних і моральних втрат. Прокуратура Івано-Франківської області неналежно реагувала на багаторазові звернення, а значить допустила до спричинення ОСОБА_1 значної шкоди. Тисменицький районний суд був упередженим, та не дотримався верховенства права, фактично позбавив ОСОБА_1 особистої власності на користь іншої сторони. Суд був несправедливий, та ще у грудні 2009 року зобов`язаний був попередити злочини, проте спровокував чотири кримінальні провадження. Суд не надав їй неналежний доказ, який прийнятий в одному екземплярі, чим спричинив до того, що конфліктні ситуація не вирішена за дев`ять років. Прокуратура Івано-Франківської області ще у липні 2011 року посприяла до позбавлення ОСОБА_1 права на справедливий суд. Протиправні дії прокуратури Івано-Франківської області в ході розгляду кримінальних справ свідчать про абсолютне ігнорування правами потерпілої. Крім того, 13.11.2008 до начальника Івано-Франківської філії «Укрпромбанк», де на той час працювала дочка, ОСОБА_1 , прийшов лист за підписом слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України Мердух Н.Я. Цим листом повідомлено начальника дочки про те, що ними розслідується кримінальна справа №311901 за ознаками злочину ч.4 ст. 190 КК України, та що під час проведення слідчих дій поступила інформація, що ОСОБА_1 незаконно знімала гроші з чужих рахунків клієнтів з метою збагачення та зобов`язано провести перевірку. У зв`язку з тим, що дочка відчувала себе принижено. 17.05.2012 р. ОСОБА_2 , звернулася до УМВС в області та просила спростувати цю інформацію. Начальник управління УМВС в області 11.06.2012 відповів, що всі дії вчинені на підставі ст.66 КПК України та порушень норм законодавства слідчим не виявлено. При тому, що слідство виявилося по підсудній ОСОБА_4 та вже відомо про підроблену постанову УМВС в області від 22.09.2009, то викликати ОСОБА_1 по суті відкриття цього кримінального провадження було «недоцільно», адже саме на цьому етапі могло і повинно було припинитися свавілля. Немає сумніву, що такі сподівання біди для дочки були не тільки в ОСОБА_6 , яка без сумніву, є тим анонімом, що видно з показів по вироку, а й у працівників слідства. Орган досудового слідства завдав шкоди шляхом збирання, використання та поширення недостовірної інформації стосовно ОСОБА_1 , ігноруючи її правами на захист. Вони принизили людську гідність та ділову репутацію дочки самим протиправними діями. Орган досудового слідства свідомо вчиняв, розуміючи наслідки своїх діянь. В зв`язку з цим просили стягнути на користь ОСОБА_1 396 600,00 грн матеріальної шкоди та 300 000,00 грн моральної шкоди, стягнути на користь ОСОБА_2 350 000,00 грн моральної шкоди.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача: Прокуратура Івано-Франківської області про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазначають, що рішення є незаконним і необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, обставини справи викладені неповно, не надана правова оцінка поданим доказам по справі.
Апелянти вказують на те, що підставою для заявлення відшкодування державою України матеріальної і моральної шкоди є організовані та вчинені протиправні дії суддею Тисменицького районного суду Хоминець М.М., УМВС України в Івано-Франківській області, правонаступником якого є ГУ НП України в Івано-Франківській області, суддею Богородчанського районного суду Круль І.В. та прокуратури Івано-Франківської області, вчинені в антиконституційний спосіб, що призвели до незаконного заволодіння 02.11.2010 ОСОБА_6 коштами ОСОБА_1 в сумі 10 000 доларів США.
Апелянти вважають, що всі дії, які вчинялися в ході розгляду цивільної справи та в ході виконавчого провадження, є неправомірними. Завдання шкоди вчинялося свідомо і з розумінням настання наслідків цих дій. Оскарження всіх протиправних дій було малоефективним, оскільки шкода завдана саме тими органами влади та судами, до яких позивачі зверталися за захистом своїх прав.
Апелянти вказують на те, що в судовому рішенні в основному викладено позицію прокуратури Івано-Франківської області, оскільки рішення не містить жодних фактів щодо обставин справи. Суд не навів мотивів відхилення заперечень позивачів щодо їхньої позиції на пояснення прокуратури та на відзив представника Державної казначейської служби України.
Також рішення суду не містить, інформації про заявлене ОСОБА_2 клопотання про залучення до справи третьої особи на стороні відповідача - Тисменицький районний суд з його обґрунтуванням. 
На думку апелянтів суд першої інстанції не розглянув справу по суті заявлених ними вимог, а усі наведені підстави для відповідальності за завдання матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_1 та моральної шкоди ОСОБА_2 вважають доведеними та аргументованими.
Просять рішення суду першої інстанції скасувати та стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 396 600 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди та на користь ОСОБА_2 моральної шкоди в сумі 350 000 грн.
Прокуратура Івано-Франківської області подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Судом ухвалено рішення відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не ґрунтуються на нормах Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та регулюються ч. 6 ст. 1176 ЦК України, в якій зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок, що позивачами не доведено жодного елементу складу цивільного правопорушення: ні незаконності дій прокуратури Івано-Франківської області, ні наявності шкоди та її розміру, ні причинного зв`язку між ними, а суми відшкодування за своєю правовою природою взагалі не є шкодою, що виникає із деліктних (позадоговірних відносин) відносин.
Прокуратура Івано-Франківської області вважає, що вимоги по відшкодуванню шкоди у зв`язку із несвоєчасним погашенням ОСОБА_6 боргу перед ОСОБА_1 може бути спрямована на боржника за основним зобов`язанням. Оскільки держава перед ОСОБА_1 в рамках предмета спору жодних прострочених грошових зобов`язань не має, що і виключає нарахування 3% річних. Стягнення цієї суми з державного бюджету фактично означає заміну сторони у зобов`язанні та покладення на державний бюджет відповідальності за борговими зобов`язаннями ОСОБА_6 
ОСОБА_1 , звертаючись із позовом до ОСОБА_6 , самостійно обрала спосіб захисту свого права та межі позовних вимог, а також не скористалася своїм правом на стягнення вказаних сум з ОСОБА_6 у подальшому. Тому прокуратура області чи будь-який інший державний орган, що згадується у позовній заяві, не перешкоджали ОСОБА_1 у належному судовому захисті її права.
Нестягнення вказаних коштів ОСОБА_1 з ОСОБА_6 не перебуває у причинному зв`язку із діями прокуратури області, яка не була учасником існуючого між указаними особами боргового зобов`язання. Також у зазначених правовідносинах відсутня і протиправна поведінка прокуратури області.
В частині вимог про стягнення моральної шкоди зазначає, що дії, на які вказує ОСОБА_1 , не вчинялися органами прокуратури.
В частині стягнення моральної шкоди в розмірі 350 000 грн на користь ОСОБА_2 слід звернути увагу, що позивачем дану шкоду не обґрунтовано в позові. Також не стверджено в ході судового розгляду і не визначено, якими діями та якого органу вона заподіяна і її розмір не доведено належними та допустимими доказами.
Аналогічно не зазначено в чому полягає незаконність дій прокуратури Івано-Франківської області, наявність її вини і причинного зв`язку із заявленою до стягнення сумою.
Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без зміни.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилися та подали клопотання про розгляд апеляційної скарги без їхньої участі.
Представник Прокуратури Івано-Франківської областіщодо задоволення апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника Прокуратури Івано-Франківської області, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно розписок від 20.10.2008 та 23.10.2008 ОСОБА_1 позичила ОСОБА_6 20 000 (двадцять тисяч) доларів США (а.с.23-24, т.1).
ОСОБА_1 07.11.2008 надала пояснення в УМВС в Івано-Франківській області з приводу того, що ОСОБА_6 відмовляється повертати кошти в сумі 20 000 доларів США, оскільки позичала ці гроші для ОСОБА_4 , а остання не повертає відповідно ОСОБА_6 (а.с.25-26, т.1)
ОСОБА_4 в УМВС в Івано-Франківській області 13.11.2008 надала пояснення, з яких вбачається, що вона ОСОБА_1 не знає, а гроші позичала постійно у ОСОБА_6 (а.с.27-29, т.1).
Начальником управління УМВС України в Івано-Франківській області А.А.Мельничук 17.11.2008 повідомлено ОСОБА_1 про те, що спірні правовідносини, які виникли з повернення боргу, мають цивільно-правовий характер та рекомендовано захист своїх прав вирішувати у суді (а.с.30-31, т.1)
Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області 14.08.2009 ухвалено рішення у справі № 2-118/09 про стягнення боргу з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 в сумі 77 490 грн боргу. Рішення суду набрало законної сили з 03.11.2009 (а.с.34, т.1).
Відділом ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції 04.12.2009 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 16227877 (а.с.35, т.1).
Державним виконавцем винесена постанова від 11.12.2009 про арешт майна боржника ОСОБА_6 та оголошено заборону на його відчуження (а.с.36, т.1).
Тисменицький районний суд 16.12.2009 виніс ухвалу про задоволення заяви ОСОБА_6 та відстрочив виконання рішення суду про стягнення боргу з ОСОБА_6 до 16 червня 2010 року (а.с.37-38, т.1).
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.01.2010 апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Тисменицького районного суду від 16.12.2009 залишено без змін (а.с.39, т.1).
Богородчанським районним судом 02.11.2010 винесено вирок у справі №1-34/2010, з приводу вчинення шахрайських дій ОСОБА_4 в особливо великих розмірах, де ОСОБА_6 є однією із потерпілих. У вироку зазначено, що ОСОБА_6 відізвала свій цивільний позов у даному кримінальному провадженні, оскільки підсудна з нею розрахувалася (а.с.186-192, т.1) та 19.04.2011 Апеляційним судом Івано-Франківської області вирок Богородчанського районного суду від 02.11.2010 було змінено (а.с.193-194, т.1).
На підставі заяви ОСОБА_6 Тисменицьким районним судом 10.06.2011 винесено ухвалу про скасування за нововиявленими обставинами рішення Тисменицького районного суду від 14.08.2009 по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу (а.с.43, т.1).
Постановою старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби від 30.06.2011 закрито виконавче провадження ВП №16227877 на підставі ухвали Тисменицького районного суду від 10.06.2011р. (а.с. 42) .
ОСОБА_1 05.07.2011 подала до Тисменицького районного суду клопотання про зупинення провадження за нововиявленими обставинами, у зв`язку із зверненням до прокуратури Івано-Франківської області з заявою про внесення подання про перегляд вироку Богородчанського районного суду від 02.11.2010 (а.с.44-45, т.1).
З відповіді прокуратури Івано-Франківської області від 26.08.2011 на заяву від 26.07.2011 вбачається, що вироком Богородчанського районного суду встановлено факт отримання ОСОБА_4 20 та 23 жовтня 2008 року від ОСОБА_1 коштів на суму 20 000 доларів США і роз`яснено ОСОБА_1 про можливість звернення до суду з позовом про відшкодування збитків, завданих цим злочином. (а.с. 46 т.1).
ОСОБА_1 05.09.2011 повторно звернулася до прокуратури Івано-Франківської області з приводу безпідставно внесеного у вирок Богородчанського районного суду від 12.11.2010 по обвинуваченню ОСОБА_4 у заволодінні чужим майном у особливо великих розмірах запису " 20 та 23 жовтня 2008 року ОСОБА_4 грошові кошти на загальну суму 20 000 доларів США фактично позичила та отримувала у ОСОБА_1 , які згідно курсу НБУ становить 100 500 грн."(а.с. 50, т.1).
Рішенням Тисменицького районного суду від 22.09.2011 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір позики від 23 жовтня 2008 року на суму 10 000 доларів США укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 (а.с48-49). Апеляційним судом Івано-Франківської області 10.11.2011 скасовано рішення Тисменицького районного суду від 22.09.2011. Цим рішенням позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 79 737 грн, 6 155,68 грн - три проценти річних. В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 23.10.2008 на суму 10 000 тисяч доларів США відмовлено (а.с.66-67). 
Відділом державної виконавчої служби 12.12.2011 винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №30305774 у справі №2-826/11 про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 86 751 грн. (а.с. 68, т.1).
Листом №09-2402-11 в.о прокурора Івано-Франківської області від 05.10.2011 надано відповідь на заяву ОСОБА_1 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Богородчанського районного суду від 12.11.2010 (а.с.51-52, т.1).
ОСОБА_1 11.10.2011 звернулася до Генерального прокурора України зі скаргою щодо визнання протиправною бездіяльності прокуратури Івано-Франківської області (а.с. 53-54, т.1) і скаргу листом від 26.10.2011 Генеральна прокуратура України перенаправила заступнику прокурора Івано-Франківської області (а.с.55, т.1). На скаргу 16.11.2011 прокуратурою Івано-Франківської області надано ОСОБА_1 відповідь за №09/2402-11. З відповіді вбачається, що органами досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачувалась у заволодінні коштами ОСОБА_6 на суму 258 882 грн., в той же час Богородчанський районний суд, без належної мотивації вийшов за межі обвинувачення та визнав винною ОСОБА_4 у заволодінні майном ОСОБА_1 на суму 100 500 грн., чим порушив ст. 275 КПК України (а.с.56, т.1).
ОСОБА_1 19.04.2012 з доповненням від 11.05.2012 подано заяву до прокуратури Івано-Франківської області щодо порушення кримінальної справи проти ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (а.с.57-57, т.1) і 16.05.2012 прокуратурою Івано-Франківської області надано відповідь, що підстав для перегляду за нововиявленими обставинами судових рішень по кримінальній справі стосовно ОСОБА_4 за ст.190 ч.4, ст.190 ч.2 КК України не вбачається (61, т.1).
ОСОБА_1 23.05.2012 подала скаргу до Генеральної прокуратури України на протиправні дії прокуратури Івано-Франківської області (а.с.62-63, т.1) і прокуратурою Івано-Франківської області 26.06.2012 їй надано відповідь про відсутність підстав для проведення перевірки в порядку ст.97 КПК України (а.с.65, т.1).
Постановою Івано-Франківського міського суду від 13.03.2013 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції до Комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 про визнання протиправним та скасування рішення комісії з питань захисту прав дитини від 19.07.2012 та зобов`язання комісію з питань захисту прав дитини надати дозвіл на відчуження 1/2 частини домоволодіння - відмовлено (а.с.70-72, т.1).
За повідомленням ОСОБА_2 20.04.2013 слідчим слідчого відділу Івано- Франківського МВ УМВС в області відкрито кримінальне провадження № 12013090010001414 за ч.1 статті 382 Кримінального Кодексу України. ОСОБА_1 визнано потерпілою (а.с.75-76, т.1).
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 22.01.2014 у справі №344/606/14-к скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 23.12.2013 (а.с.77, т.1).
Листом №04/2/2-30-14 заступником прокурора області 28.02.2014 надано відповідь ОСОБА_1 щодо стану досудового розслідування (а.с.80, т.1).
Листом №04/2/2-30-14 прокуратури Івано-Франківської області 28.04.2014 надано відповідь ОСОБА_1 з якої вбачається, що прокуратурою міста Івано-Франківська зобов`язано забезпечити належну організацію досудового розслідування та внести подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого за допущені порушення вимог КПК України (а.с.81, т.1).
На заяву ОСОБА_1 від 31.07.2014 до прокуратури Івано-Франківської області про злочин, вчинений слідчим Рибчак Н.В. (а.с.82-84, т.1), прокуратурою Івано-Франківської області 28.08.2014 надано відповідь, що об`єктивні дані щодо вчинення кримінального правопорушення слідчим відсутні (а.с.85, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10.09.2014 повернуто скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора прокуратури Івано-Франківської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР (ст. 86, т.1).
ОСОБА_1 24.09.2014 подала заяву до прокуратури Івано-Франківської області про кримінальне правопорушення слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Рибчак Н.В.(а.с.87 -88, т.1).
ОСОБА_2 18.09.2014 звернулася до Івано-Франківського міського суду з скаргою на протиправну діяльність прокурора (а.с.225-226, т.1) і ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.09.2014 у задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора відмовлено (а.с.227-228, т.1).
ОСОБА_2 03.10.2014 звернулася до Івано-Франківського міського суду з скаргою на протиправну діяльність прокурора (а.с.89, т.1) і ухвалою Івано-Франківського міського суду від 09.10.2014 відмовлено у задоволенні даної скарги (а.с.91, т.1).
Прокуратурою Івано-Франківської області 06.10.2014 ОСОБА_1 дано відповідь на звернення від 24.09.2014, що дані повідомлення вже були предметом розгляду та будь-яких нових фактів у зверненні не наведено (а.с.90, т.1).
ОСОБА_1 19.12.2014 подала скаргу до Івано-Франківського міського суду на постанову слідчого про відмову в задоволенні клопотання (а.с. 92-98, т.1) та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19.12.2014 відмовлено у відкриті провадження за скаргою ОСОБА_1 (а.с.99, т.1).
ОСОБА_1 26.01.2015 звернулась до прокуратури Івано-Франківської області з заявою на прокурорське реагування у КП №12013090010001414 (а.с.100, т.1) і 12.02.2015 заступником прокурора Івано-Франківської області повідомлено, що керівництву УМВС України внесено подання про притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого за допущені порушення вимог КПК України (ст. а.с.101, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 02.04.2015 зобов`язано слідчого з урахуванням вимог ст.220 КПК України розглянути внесене потерпілою ОСОБА_11 клопотання від 18.03.2015 по матеріалах кримінального провадження №120130190010001414 (ст. 102-103, т.1).
ОСОБА_1 30.03.2015 подала скаргу Генеральному прокурору України, МВС України, Прокурору Івано-Франківської області на бездіяльність посадової особи УМВС України в Івано-Франківській області та порушення спеціальних обмежень, спрямованих на попередження корупції(а.с.104-106, т.1). Листом за №04/2/2-30-14 начальник відділу прокуратури області на звернення до Генеральної прокуратури 22.05.2015 повідомив ОСОБА_1 , що за наслідками досудового розслідування кримінальні провадження закриті (ст. а.с.107, т.1).
ОСОБА_1 06.04.2015 подала прокуратурі Івано-Франківської області заяву- звернення з проханням провести службове розслідування та притягнути слідчого та процесуального керівника до відповідальності (ст. а.с.108-110, т.1). 20.04.2015 за підписом заступника прокуратура міста Івано-Франківська надійшла відповідь, що 20.04.2015 провадження №12013090010001414 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України (а.с. 111, т.1). Слідчим суддею Івано-Франківського міського суду 22.05.2015 було відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на постанову слідчого від 20.04.2015 про закриття кримінального провадження №12013090010001414 від 19.04.2013 (а.с.112, т.1) та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27.05.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_2 від 25.05.2015 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді від 22.05.15 без змін (а.с.113-116, т.1).
ОСОБА_1 27.04.2015 звернулась до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправною бездіяльність прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури м. Івано-Франківська щодо неналежного розгляду її звернення від 06.04.2015 (ст. 121-122, т.1). Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.11.2015, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.04.2016 - відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 (а.с.123-125, т.1).
ОСОБА_2 06.02.2014 подано заяву до Івано-Франківського міського відділу міліції про злочин щодо надання ОСОБА_6 , як свідком у КП 12013090010001414 неправдивих відомостей (а.с.130, т.1 ).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.02.2014 за скаргою ОСОБА_2 зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_2 від 06.02.2014 (а.с. 131, т.1).
Слідчим суддею Івано-Франківського міського суду ухвалою від 08.12.2014 закрито провадження за скаргою заявника ОСОБА_2 , оскільки прокурором скасована постанова слідчого від 21.11.2014 про закриття кримінального провадження №12014090010000563 (а.с.133, т.1).
ОСОБА_2 25.05.2015 подано скаргу слідчому судді на бездіяльність слідчого у КП № 19014090010000563 (а.с. 134, т.1) та 28.05.2015 ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду визнано протиправною бездіяльність слідчого Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Рибчак Н.В. та зобов`язано надати постанову про закриття кримінального провадження № 19014090010000563 (а.с. 135, т.1). 10 червня 2015 року слідчим суддею скасована постанова слідчого Рибчак Н.В. від 30.12.2014 про закриття КП №12014090010000563 за ч.1 ст.384 КК України. (ст. 136, т.1).
ОСОБА_2 08.06.2015 звернулась до прокурора Івано-Франківської області з заявою про вчинення кримінального правопорушення слідчим ОСОБА_12 (а.с.139-140, т.1) та 09.07.2015 листом №04/2/2-3014 начальника відділу прокуратури області ОСОБА_18 надано відповідь на заяву від 08.06.2015, що будь-яких даних, які свідчили б про вчинення кримінального правопорушення слідчим - не встановлено (а.с.141, т.1).
Прокуратурою Івано-Франківської області листом № 04/2/2-30-14 від 16.07.2015 надано відповідь ОСОБА_2 на її звернення від 13.06.2015 та 09.07.2015, що будь-яких даних, які свідчили б про вчинення кримінальних правопорушень слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС України ОСОБА_12 , працівниками прокуратури Івано-Франківської області, суддями Богородчанського та Тисменицького районних судів - не встановлено, а тому відомості в ЄРДР не вносились(а.с.142-143, т.1).
ОСОБА_2 05.10.2015 звернулася до прокуратури Івано-Франківської області з скаргою про невиконання доручень, згідно листа прокуратури від 16.07.2015 (а.с.144, т.1).
ОСОБА_2 15.10.2015 звернулася до прокуратури Івано-Франківської області та прокуратури міста Івано-Франківська і заявою-зверненням щодо невиконання ухвали слідчого судді від 23 червня 2015 року у кримінальному провадженні №12014090010000563 (ст.145, т.1 ). Дане звернення прокуратурою м.Івано-Франківська було перенаправлено до Івано-Франківського МВ УМВС (ст. а.с.147, т.1), на що 10.12.2015 старшим слідчим Івано-Франківського МВ УМВС Раінчуком С.Д. надано відповідь ОСОБА_1 , що питання поставлені нею не входять до компетенції слідчого (а.с.148, т.1).
ОСОБА_2 19.06.2015 до Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області подано заяву про кримінальне правопорушення боржником ОСОБА_6 (а.с.149, т.1).
ОСОБА_2 30.06.2015 було подано скаргу до Івано-Франківського міського суду на бездіяльність Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області (а.с. 150-151, т.1) та ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06.07.2015 скаргу ОСОБА_2 - задоволено та зобов`язано орган досудового слідства Івано-Франківське МВ УМВС України в Івано-Франківській області зареєструвати заяву повідомлення ОСОБА_2 від 19.06.2015 (а.с.152-153).
ОСОБА_2 20.08.2015 подала до прокуратури Івано-Франківської області заяву про вчинення злочину прокурором прокуратури м. Івано-Франківська ОСОБА_15 (ст.154, т.1) та 25.08.2015 начальником слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_16 було надано відповідь, що наведені нею факти щодо неправомірних дій прокурора прокуратури м.Івано-Франківська ОСОБА_15 не містять ознак будь-якого злочину, а тому підстав для внесення відомостей до ЄРДР немає (а.с.155, т.1).
ОСОБА_2 04.09.2015 подано письмове звернення до прокуратури міста Івано-Франківська щодо виконання ухвали слідчого судді від 06.07.2015 (а.с.156, т.1).
Старшим слідчим СВ Івано-Франківського МВ УМВС Раінчуком С.Д. 08.09.2015 повідомлено, що за заявою ОСОБА_2 від 07.09.2015 відкрите кримінальне провадження №12015090010003694 за ч.1 статті 388 КК України (а.с.157, т.1). 09.10.2015 слідчий суддя Івано-Франківського міського суду закриває провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого, зобов`язання розглянути клопотання (а.с.158, т.1).
ОСОБА_2 19.09.2015 подала до Івано-Франківського МВ УМВС в Івано-Франківській області повідомлення про кримінальне правопорушення, а саме про шахрайські дії, вчинені ОСОБА_6 (а.с. 159-160).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07.10.2015 відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_2 на бездіяльність органів досудового розслідування, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР (а.с.161, т.1).
ОСОБА_2 14.12.2015 було подано до прокуратури міста Івано-Франківська заяву-звернення з проханням відвести прокурора Лободіну О.С. від керівництва та нагляду у вищезгаданих кримінальних провадженнях (ст.162-163, т.1).
Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 23.12.2015 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Зобов`язано слідчого надати ОСОБА_2 матеріали КП №1204090010000563, №12015090010003694, №12015090010004113 для ознайомлення та невідкладно повідомити про стан розгляду клопотань ОСОБА_2 від 08.12.2015 (а.с.165-166, т.1).
ОСОБА_1 09.06.2017 та 11.09.2017 було подано звернення до прокуратури Івано-Франківської області з проханням провести службове розслідування для встановлення зацікавлених осіб у нерозслідуванні кримінальних проваджень (а.с.174-175, т.1). У відповіді від 10.07.2017 №04/2/2-30-14 заступник прокурора Івано-Франківської області зазначив, що за наслідками досудового розслідування цього ж дня слідчим прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України (а.с.176, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 11.10.2017 закрито провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність начальника відділення СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області (а.с.177, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.11.2017 закрито провадження за скаргою ОСОБА_2 , у зв`язку із винесенням прокурором постанови від 24.11.2017 про скасування постанови слідчого про закриття даного кримінального провадження №12014090010000563 (ст.178, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.12.2017 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Василенко М.Г. від 29.05.2017 року про закриття кримінального провадження № 12015090010004113 скасовано (а.с.181, т.1).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14.12.2017 скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області Василенко М.Г. від 29.05.2017 про закриття кримінального провадження № 12015090010003694 скасовано (а.с.179-180, т.1)
Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року) ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачена в частинах першій-п`ятій цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частини першої яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Так, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1167, 1174 ЦК України.
Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Тому, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тому, обов`язковими умовами відшкодування шкоди є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою шкодою.
Встановлення факту незаконності дій органів досудового розслідування є компетенцією органів кримінальної юстиції, а відтак в порядку цивільного судочинства питання про відшкодування шкоди може розглядатися тільки після встановлення такого факту.
Судом першої інстанції встановлено, що підстави за яких у позивачів виникає право вимоги на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування відсутні.
В матеріалах справи відсутні будь-які судові рішення про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності цих органів і позивачами суду першої чи апеляційної інстанцій такі не надані.
Посилання на існування ухвал слідчих суддів, постановлених за результатами розгляду скарг позивачів і якими скасовувалися постанови про закриття кримінального провадження, не тягнуть наслідків існування у цьому випадку правовідносин цивільно-правового характеру та не можуть бути доказом того, що діями чи бездіяльністю посадових осіб прокуратури Івано-Франківської області заподіяно позивачам моральну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчими суддями, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій осіб, на які вказують позивачі, та можливості стягнення з них матеріальної та моральної шкоди на користь позивачів.
Такий висновок суду повністю узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 25 березня 2020 року (справа № 638/12794/16-ц), у постанові від 23 червня 2020 року (справа №554/108/18).
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди з наведених позивачами підстав, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність матеріальної та моральної шкоди, наявності незаконних дій чи бездіяльності з боку прокуратури Івано-Франківської області чи відповідача. Позивачі не довели у чому саме полягає незаконність дій органів прокуратури та не наведено обставин, які є підставами для ствердження фактів заподіяння їм моральних страждань або втрат немайнового характеру. Також позивачами не наведено інші обставини, що мають значення для вирішення спору, наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою завдавача шкоди і самою шкодою.
Суд обґрунтовано відхилив доводи позивачів зазначивши, що відсутні підстави, за яких у них виникає право вимоги на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування.З такими доводами погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає їх правильними і обґрунтованими.
Доводи апелянтів про неправильну оцінку судом доказів не знайшли свого підтвердження в апеляційному суді.
Також не знайшли свого ствердження доводи апелянтів, що підставою для відшкодування матеріальної і моральної шкоди були саме протиправні дії судді Тисменицького районного суду Хоминець М.М., УМВС України в Івано-Франківській області, судді Богородчанського районного суду Круль І.В. та прокуратури Івано-Франківської області, які на думку апелянтів, призвели до незаконного заволодіння ОСОБА_6 коштами ОСОБА_1 . Апеляційним судом не встановлено обставин того, що саме діями вищеназваних осіб чи за їх сприяння ОСОБА_6 заволоділа такими коштами. 
Твердження апелянтів про відсутність інформації щодо вирішення заявленого ОСОБА_2 клопотання про залучення до участі в справі Тисменицького районного суду як третьої особи на стороні відповідача, не впливає на правильність судового рішення та не є підставою для його скасування.
       Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу і спростовані зібраними у справі доказами та не впливають на правильність і обґрунтованість судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 серпня 2020 рокузалишити без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 листопада 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
                                                                               В.А. Девляшевський