ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 р.	Справа № 480/3754/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Чалого І.С. ,
за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.
позивача: ОСОБА_1 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, м. Суми, повний текст складено 03.04.20 року по справі № 480/3754/19
          за позовом          ОСОБА_1  
          до         Військової частини НОМЕР_1    
           треті особи:          Міністерство оборони України ,         Військова частина НОМЕР_2 
          про визнання бездіяльності протиправною та стягнення одноразової грошової допомоги, грошової компенсації та грошового забезпечення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі за текстом також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі за текстом також – відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) (далі за текстом також – треті особи), в якому, з урахуванням клопотання про збільшення розміру позовних вимог, просив:
1. Визнати протиправною бездіяльність відповідача – Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні 26.05.2018 з розрахунку 12 (дванадцять) календарних років військової служби за періоди: з 23.09.1993 до 05.08.1996, з 11.08.1988 до 18.10.1991, з 01.03.2005 до 28.09.2011.
2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 68 006,40 грн як неотриману одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби з розрахунку 12 (дванадцять) календарних років військової служби за періоди: з 23.09.1993 до 05.08.1996, з 01.08.1988 до 18.10.1991, з 01.03.2005 до 28.09.2011.
3. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно на підставі рапорта (вхідний від 24.05.2018 за № 29) та розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 (вихідний в/ч від 24.05.2018 за № 27) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно під час служби в період з 13.01.2017 до 26.05.2018.
4. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на підставі рапорта (вхідний від 24.05.2018 за № 29) та розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_2 (вихідний від 24.05.2018 № 27) про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно під час служби в період з 13.01.2017 до 26.05.2018.
5. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 грошову компенсацію за невикористані:
- 35 календарних днів щорічної відпустки за 2017 рік,
- 14 календарних днів соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2017 рік,
- 14 календарних днів соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2018 рік.
6. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 :
- винагороду у розмірі 4500 грн за безпосередню участь в АТО;
- грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік;
- матеріальну допомогу за 2017 рік згідно з наказом МОУ від 11.06.2008 за № 260.
7. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.05.2018 до прийняття судом рішенні у цій справі.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану соціальну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017, 2018 роки в розмірі 11 378,12 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11 000,00 грн.
В частині вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати в одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 12 календарних років військової служби, стягнення 68 006,40 грн неотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у невиплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час служби за період з 13.01.2017 до 26.05.2018, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік в розмірі 11 334,00 грн, винагороди в розмірі 4500 грн за безпосередню участь у АТО, грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік, середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.05.2018 по 04.12.2019 в розмірі 259612,88 грн відмовлено в зв`язку з необґрунтованістю.
Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм процесуального права щодо оцінки доказів, а також при невірному та недостатньому з`ясуванні фактичних обставин справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012 та правові висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, зазначає про помилкове застосування судом першої інстанції принципу співмірності при стягненні середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні. Вказує, що суд першої інстанції безпідставно, з наданням неналежної оцінки письмовим доказам, поданим позивачем, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та щодо стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає,  що у рішенні суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог зробив помилковий висновок про обґрунтованість вимог позивача. Вважає рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог необґрунтованим, апеляційну скаргу просить залишити без задоволення.
Від третіх осіб відзиви на апеляційну скаргу позивача не надходили.
Не погодившись із прийнятим рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, Військова частина НОМЕР_1 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, з посиланням на правові позиції Верховного Суду, сформовані у постановах від 18.11.2019 у справі № 0940/1532/18, від 28.01.2020 у справі № 822/2663/15 зазначає,  що у рішенні суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог зробив помилковий висновок про обґрунтованість вимог позивача, оскільки норми Кодексу законів про працю України не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями. Крім того, обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку настає лише у разу наявності вини власника або уповноваженого ним органу. 
За результатами апеляційного розгляду відповідач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
Учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідач та треті особи в судове засідання суду апеляційної інстанції не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідач надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача та позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 з 13.01.2017 проходив військову службу за контрактом; останнє місце служби -  Військова частина НОМЕР_3 , заступник командира з озброєння; має військове звання капітан.
Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 15.05.2018   ОСОБА_1 звільнено в запас за п. "б" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" (за станом здоров`я). 
Наказом  командира Військової частини НОМЕР_3 від 26.05.2018 за № 37 позивача 26.05.2018 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення. За наказом позивачу мала бути виплачена допомога на оздоровлення за 2018 рік у розмірі 11334,40 грн., матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік у розмірі 11334,40 грн., вихідна допомога при звільненні за 1 повний рік служби у розмірі 5667,20 грн., грошова компенсація за невикористані 35 днів щорічної відпустки (а.с. 14).
З картки особового рахунку позивача вбачається, що зазначені виплати були здійснені Військовою частиною НОМЕР_3 у червні 2018 року (а.с. 60).
Надалі позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
У зв`язку з переведенням для подальшого проходження служби до Військової частини НОМЕР_3 , ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , що вбачається з копії Наказу № 33 від 08.08.2017. На момент виключення зі списків позивач відпустку за 2017 рік не використав (а.с. 48). 
З копій Наказів Військової частини НОМЕР_3 від 02.11.2017 за № 30, № 36 від 04.12.2017 та № 32 від 14.05.2018 вбачається, що позивачу була надана щорічна відпустка за 2017 рік тривалістю 35 днів (а.с. 149-150, 152-153). 
Також, за Наказом № 30 від 02.11.2017 ОСОБА_1 виплачено грошову допомогу на оздоровлення за 2017 рік. 
Вважаючи, що відповідачем було допущено протиправну бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, невиплати в повному обсязі одноразової грошової допомоги при звільненні позивача 26.05.2018, невиплати компенсації за невикористані дні відпусток та невиплати інших належних виплат, у зв`язку з чим стверджуючи про обов`язок відповідача виплатити середнє грошове забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.05.2018 до прийняття судом рішенні у цій справі, позивач звернувся до суду. 
Задовольняючи позовні вимоги у частині стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь позивача компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017, 2018 роки в розмірі 11 378,12 грн та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 11 000 грн, суд першої інстанції виходив із їх правомірності та співмірності. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати в одноразової грошової допомоги при звільненні з розрахунку 12 календарних років військової служби, стягнення 68 006,40 грн неотриманої одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби; визнання протиправною бездіяльності, яка полягала у невиплаті грошової компенсації вартості неотриманого речового майна; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно під час служби за період з 13.01.2017 до 26.05.2018, стягнення грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2017 рік в розмірі 11 334,00 грн., винагороди в розмірі 4500 грн за безпосередню участь у АТО, грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік, середнього грошового забезпечення за затримку розрахунку при звільненні за період з 26.05.2018 по 04.12.2019 в розмірі 259612,88 грн, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.  
Щодо вимог про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби з розрахунку 12 (дванадцять) календарних років військової служби за періоди: з 23.09.1993 до 05.08.1996, з 01.08.1988 до 18.10.1991, з 01.03.2005 до 28.09.2011, а також про стягнення компенсації за невикористані 35 днів щорічної відпустки за 2017 рік, винагороди за безпосередню участь у АТО у сумі 4500,00 грн, допомоги на оздоровлення за 2017 рік, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 15 п. 2 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Військовослужбовцям при звільненні з військової служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем чи у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов`язане з корупцією, одноразова грошова допомога передбачена цим пунктом, не виплачується. У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Аналогічні норми містять частини перша, третя, шоста статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" відповідно до вимог якої особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, при звільненні зі служби у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, не виплачується. Особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
З наведених норм вбачається, що виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні закон пов`язує не лише з самим фактом проходження служби, а й з підставою звільнення.
Наказом Міністерства оборони України 10.02.2016 за № 67 затверджено "Інструкцію про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду". Розмір винагороди визначається у залежності від місця дислокації та характеру викон6уваних завдань. Відповідно до п. 1 Додатку 1 до зазначеної Інструкції (у редакції на момент виникнення правовідносин), розмір винагороди за безпосередню участь військовослужбовців у АТО, виконанні бойових завдань на території противника (території між позиціями військ противника та своїх військ), здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні таких об`єктів у разі їх захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою в інших місцях дислокації в межах визначеного району воєнного конфлікту (АТО)  визначено у розмірі 3500 грн на місяць.
Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив службу на різних посадах у Збройних Силах України з 01.08.1988 по 18.10.1991, з 08.08.2017 по 26.05.2018, у  прикордонних військах України з 23.09.1993 по 05.08.1996, в органах МВС з 01.03.2005 по 28.09.2011. При звільненні одноразову грошову допомогу не отримував  (а.с. 15, 27- 29).
З довідки УМВС України у Сумській області вбачається, що позивач був звільнений з посади дільничного інспектора міліції 28.09.2011 у зв`язку із засудженням. Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 30.08.2012 ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 02.09.2011 (а.с .25).
Оскільки позивач був звільнений зі служби у органам МВС у зв`язку із засудженням, одноразова допомога йому не була виплачена не у зв`язку з ненабуттям права на неї, а через позбавлення такого права в силу вимог закону. Закон не передбачає повторного набуття права на виплату одноразової допомоги, яка не була виплачена при попередньому звільненні у зв`язку із набранням законної сили обвинувальним вироком. 
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при звільненні з військової служби у травні 2018 року позивачу правомірно була виплачена одноразова грошова допомога за період служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, а отже, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.
Водночас, судовим розглядом установлено та не заперечується сторонами, що позивач брав участь у  антитерористичній операції у період з 16.06.2017 по 18.07.2017. 
З копії Наказа командира Військової частини НОМЕР_1 № 1'26 від 04.08.2017 та картки особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що винагорода за безпосередню участь в АТО  була виплачена позивачу за період з 16.06.2017 по 18.07.2017 у розмірі 3782,26 грн. (а.с.59, 101-102). Позивачем факт отримання коштів не заперечується.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача винагороди за безпосередню участь у АТО у сумі 4500,00 грн. 
Висновок суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача про стягнення компенсації за невикористані 35 днів основної відпустки за 2017 рік, допомоги на оздоровлення за 2017 рік, з урахуванням того, що позивачу надавалась щорічна відпустка за 2017 рік тривалістю 35 днів та виплачувалася грошова допомога на оздоровлення за 2017 рік, на підтвердження чого відповідачем надано копії Наказів Військової частини НОМЕР_3 від 02.11.2017 за № 30, № 36 від 04.12.2017, № 32 від 14.05.2018 та Наказа № 30 від 02.11.2017, також є правомірним.
Щодо вимог про грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання таких вимог закону Постановою Кабінетом Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 затверджено "Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно" (далі Порядок). Відповідно до п.п. 3-5 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Як убачається з матеріалів справи, у відповідача відсутня заборгованість з речового забезпечення позивача, що підтверджується копіями накладних, роздавальних відомостей та відомості про забезпечення позивача речовим майном, а також довідки про відсутність заборгованості (а.с. 55, 103-109).
Жодними дослідженими доказами не підтверджується факт незабезпечення або забезпечення ОСОБА_1 під час служби речовим майном не за встановленими нормами та виникнення у нього права на отримання грошової компенсації неотриманого майна.
Оскільки судовим розглядом встановлено відсутність заборгованості з речового забезпечення ОСОБА_1 , колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вимоги про виплату компенсації з речового забезпечення є необґрунтованими  і задоволенню не підлягають.
Щодо вимог про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні позивача 26.05.2018, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту" учасники бойових дій належать до ветеранів війни. 
Відповідно до пункту 12 статті 12, зазначеного закону, учасники бойових дій мають право на  одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік. Відповідно до ст. 10-1 п. 14 закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" у рік звільнення військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Згідно з пунктом 6 розділу XXXI "Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам", затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року за N 260, розрахунок грошового забезпечення за час надання щорічної основної відпустки з подальшим виключенням зі списків особового складу та грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, здійснюється виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які військовослужбовець отримував за останньою займаною штатною посадою.
У постанові за результатами розгляду зразкової справи № 620/4218/18 (адміністративне провадження № Пз/9901/4/19) від 16.05.2019 Верховним Судом сформовано правову позицію, що зупинення надання додаткових відпусток як учаснику бойових дій на час дії особливого періоду не позбавляє військовослужбовця права на таку відпустку і, відповідно, надає йому право на отримання грошової компенсації невикористаної додаткової відпустки.
Приписами статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану нею суму.  
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Водночас, норми КЗпП України не поширюються на військовослужбовців в частині порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача з військової служби.
Порядок прийняття, проходження та звільнення з військової служби врегульовано спеціальним законодавством. Водночас, порядок проведення розрахунків при звільненні військовослужбовця, зокрема, строків проведення розрахунків, такими нормативними актами не врегульовано. У такому випадку підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю, якими врегульовано порядок проведення розрахунків при звільненні та встановлено відповідальність за несвоєчасний розрахунок. Така позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом при розгляді справ у подібних правовідносинах, зокрема, у постанові від 31.10.2019 у справі № 825/598/17 (адміністративне провадження К/9901/23837/180), зазначеної судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Як установлено судовим розглядом, на момент виключення зі списків особового складу 26.05.2018 позивач проходив службу у Військовій частині НОМЕР_3 , яка була сформована відповідно до директиви МО України та Генерального штабу Збройних Сил України від 14.03.2017 за № Д-322/1/2, про що видано Наказ № 317 від 20.03.2017, за яким Військову частину НОМЕР_3 зараховано до Військової частини НОМЕР_1 (а.с. 49, 172). 
Грошове та речове забезпечення Військової частини НОМЕР_3 здійснювалось за рахунок фондів Військової частини НОМЕР_1 , що відповідачем не заперечується. 
З копії рапорту позивача, його заяви про надання довідки, відповіді на запит, довідки про вартість речового майна, довідок про доходи, карток особового рахунку ОСОБА_1 вбачається, що виплати проводились саме Військовою частиною НОМЕР_1 (а.с. 17, 18, 23, 55-60).
Позивач має статус учасника бойових дій, що підтверджується копією відповідного посвідчення (а.с. 4).
Позивачем не була використана додаткова відпустка як учасника бойових дій за 2017 та 2018 роки і при звільненні позивача 26.05.2018 з ним не був проведений повний розрахунок, а саме щодо виплати грошової компенсації невикористаної додаткової соціальної відпустки. 
Відповідно до довідки відповідача компенсація за невикористані позивачем 28 днів додаткової відпустки становить 11378,12 грн.
За таких обставин, позивач має право на виплату компенсації за невикористану соціальну додаткову відпустку як учаснику бойових дій за 2017, 2018 роки у сумі 11 378,12 грн.
Разом з цим, щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на користь позивача за час затримки розрахунків при звільненні, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції  про наявність підстав для застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу за час затримки розрахунку, оскільки судом першої інстанції правомірно взято до уваги розмір несплаченої суми, а також те, що після звільнення у травні 2018 року, маючи можливість пересвідчитися у невиплаті компенсації, позивач звернувся до суду з позовом лише у вересні 2019 року і про наявність будь-яких обставин, що перешкоджали б такому зверненню раніше, позивачем не повідомлено.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 825/325/16, а також у постанові Верховного суду від 24.07.2019 у справі № 805/3167/18-а, зазначену судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.
Відтак, висновок суду першої про часткове задоволення вимоги про стягнення середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з 26.05.2018 у сумі 11 000 грн, є правомірним.
Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог.
Наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Висновки, наведені у рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 у справі № 4-рп/2012, та висновки Верховного Суду, сформовані у постанові від 31 жовтня 2019 року у справі № 825/598/17, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, із зазначеними вище висновками суду першої інстанції узгоджуються.
Правові позиції Верховного Суду, сформовані у постановах від 18.11.2019 у справі № 0940/1532/18, від 28.01.2020 у справі № 822/2663/15, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, зазначеним вище висновкам суду першої інстанції не протирічать, оскільки зроблені за різних фактичних обставин, встановлених судовими у інстанціями у справі № 0940/1532/18, № 822/2663/15 та у цій справі.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1  залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.03.2020 року по справі № 480/3754/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	Л.В. Любчич    І.С. Чалий   	
Повний текст постанови складено  19.10.2020 року