Справа № 352/273/20 
Провадження № 22-ц/4808/914/20 
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 жовтня 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Василишин Л.В., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю представника апелянта Рокетської С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Тисменицького районного суду, ухвалене у складі судді Хоминець М.М. 22 травня 2020 року в м. Івано-Франківську, 
в с т а н о в и в:
31.01.2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 07.06.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. За умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 9 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 09.12.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 22 171,61 грн., з яких: 15 858,13 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, 1 131,50 грн. – заборгованість за простроченими процентами, 3 650 грн. – заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 031,98 грн. - штраф (процентна складова).
Посилаючись на наведене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 грн.
Заочним рішенням Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 988,13 грн. заборгованості за кредитним договором та 2 102 грн. судових витрат, а всього 18 090,13 грн. У решті позову відмовлено. 
Рішення мотивовано тим, що між сторонами дійсно був укладений кредитний договір, однак позивачем не надано належних доказів, які б містили умови щодо сплати процентів та неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, тому підставними є лише вимоги про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, в сумі 15 858,13 грн. та заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в сумі 130 грн., виходячи з процентної ставки 3% річних, а в решті вимог позову слід відмовити.
Не погодившись з рішенням суду в частині відмовлених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом (в тому числі прострочених) та неустойки (штрафів). Судом не враховано, що з моменту підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку між сторонами укладено договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, а тому відсутність підпису позичальника на цих Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Своїм підписом у заяві відповідач засвідчив, що він повністю згоден з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. 
Також апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений в постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, оскільки вона не стосується даних правовідносин та постановлена у справі з іншими обставинами. В даній справі, на відміну від вищевказаної, відповідач заперечень проти позову не подавав, розмір обчисленої позивачем заборгованості, в тому числі процентів, не оспорював, факт укладення договору, отримання кредитних коштів, ознайомлення з Умовами та правилами, Тарифами банку не заперечував, а тому висновки суду про те, що відповідач не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку ґрунтується на припущеннях. 
З копії заяви від 07.06.2013 року чітко вбачається, що відповідач особисто заповнив свої персональні дані, адресу проживання та іншу додаткову інформацію, необхідну для отримання кредитної картки, а також висловив свою згоду на оформлення договору та отримання кредитної картки «Універсальна». Крім того, відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, в якому визначена реальна процентна ставка та інші істотні умови договору. Про згоду з умовами кредитування свідчать також дії відповідача з користування кредитними коштами. Таким чином, за наявності кредитних правовідносин та факту користування кредитними коштами, суд не мав підстав відмовляти в задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитними коштами.
З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та день розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомив.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 858,13 грн. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, сторонами не оскаржується, а тому в силу ч. 1 ст. 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав. 
Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07.06.2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 9 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг; що він ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення та згоден з його умовами, а також, що екземпляр договору про надання банківських послуг він згоден отримати шляхом роздруківки з сайту www.privatbank.ua (а.с. 11).
До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 12) та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms (а.с. 13-29).
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 09.12.2019 року становить 22 171,61 грн., з яких: 15 858,13 грн. – заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, 1 131,50 грн. – заборгованість за простроченими процентами, 3 650 грн. – заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 1 031,98 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 7-10).
Відповідно до ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 07.06.2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку і таким чином уклав із банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого отримав кредит у розмірі 9 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с. 11).
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою з рахунку відповідача (а.с. 82-87), а наявність заборгованості за кредитним договором - розрахунком заборгованості (а.с. 7-10), який відповідачем не спростований. 
Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, в розмірі 15 858,13 грн.
Пред`являючи вимоги про погашення кредиту, банк просив, окрім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути з відповідача заборгованість за простроченими процентами в розмірі 1 131,50 грн., заборгованість за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 3 650 грн., штраф (фіксовану частину) в розмірі 500 грн. та штраф (процентну складову) в розмірі 1 031,98 грн.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
У анкеті-заяві від 07.06.2013 року процентна ставка за користування кредитними коштами, а також розміри штрафів та підстави їх стягнення не зазначені.
Обґрунтовуючи право вимоги в наведеній частині, позивач, крім самого розрахунку заборгованості, посилався також на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, як невід`ємних частин спірного договору.
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Тарифи, Умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (штрафів), та саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом яких договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченими процентами та штрафами, оскільки позивач не надав доказів щодо підставності їх стягнення.
Посилання апелянта на те, що всі істотні умови кредитування викладені в паспорті споживчого кредиту, який підписаний відповідачем, що свідчить про погодження істотних умов договору, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки анкета-заява від 07.06.2013 року не містить відомостей про те, яку саме картку отримав відповідач, тоді як паспорт споживчого кредиту містить інформацію щодо типу кредитного продукту як «Універсальна», так «Універсальна Ґолд». Зазначене, позбавляє суд можливості встановити дійсні обставини справи, перевірити розрахунок заборгованості та дійти обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості.
Зі змісту паспорта також вбачається, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо.
Крім того, паспорт споживчого кредиту містить зауваження, що інформація, зазначена в паспорті, зберігає чинність та є актуальною до 16.06.2018 року, а заявлені позивачем складові заборгованості нараховані поза цим періодом.
Таким чином, саме по собі підписання відповідачем паспорта споживчого кредиту без підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг висновку суду першої інстанції не спростовує.
Щодо вимоги АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача 3 650 грн. заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Задовольняючи частково вказану позовну вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріали справи не містять підтвердження, що сторони погодили розмір процентів згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання за ставкою 84% річних, то стягненню з відповідача підлягають проценти за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи зі ставки 3% річних.
Однак, погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Встановлено, що в анкеті-заяві від 07.06.2013 року відсутні будь-які дані щодо строку дії кредитного договору, умов та порядку нарахування і сплати процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Із представленої апелянтом довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (а.с. 93), вбачається, що остання зміна кредитного ліміту мала місце 26.10.2018 року, а згідно довідки про надані ОСОБА_1 кредитні картки (а.с. 92), картка № НОМЕР_1 відкрита 01.06.2018 року і має термін дії до жовтня 2021 року.
Отже, на час звернення позивача в суд з даним позовом термін дії картки № НОМЕР_1 не закінчився, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання.
Відтак, умови для застосування санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, не наступили, а позов в цій частині є передчасним.
Суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, в розмірі 130 грн.
За таких обставин та з урахуванням положень ч. 4 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в наведеній частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовної вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, відмовити.
Крім того, ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, вказавши загальну суму заборгованості 15 988,13 грн. та не зазначив з яких грошових сум складається така заборгованість.
Тому, враховуючи роз`яснення, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором підлягає зміні.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів вважає обґрунтованим рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення з відповідача на користь позивача 15 858,13 грн. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту,то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (71,52%) стягненню з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягає 1 503,35 грн. судового збору за подання позовної заяви.
Відтак, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вказаної позовної вимоги відмовити. Рішення в частині стягнення з відповідача на корись позивача заборгованості за кредитним договором та судових витрат слід змінити, стягнувши з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 15 858,13 грн. заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, та 1 503,35 грн. судового збору за подання позовної заяви.
В решті рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року слід залишити без змін.
Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 - 384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 130 грн. заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні позовної вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, відмовити.
Рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», місцезнаходження якого м. Київ, вул. Грушевського, 1Д, код ЄДРПОУ 14360570, МФО 305299, - 15 858,13 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят вісім гривень 13 копійок) заборгованості за тілом кредиту, в тому числі простроченим тілом кредиту, та 1 503,35 грн. судового збору за подання позовної заяви.
В решті рішення Тисменицького районного суду від 22 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Л.В. Василишин
І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року