ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7847/20 Справа № 215/2357/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Камбул М. О. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Барильської А.П., 
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Кислиця І.В.
сторони:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»  на рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Камбул М.О. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 10 червня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ :
В квітні 2020 року  ОСОБА_1 звернулась з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Позов мотивовано тим, що чоловік позивача ОСОБА_2 під час виконання трудових обов`язків машиніста бурового верстату 22 жовтня 1985 року внаслідок нещасного випадку на виробництві отримав тілесні ушкодження несумісні з життям та ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.
Внаслідок смерті чоловіка, позивач втратила рідну, близьку людину, з якою прожила щасливі роки, батька її малолітніх дітей, опору та підтримку їх сім`ї. Крім того, завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що позивач отримала сильне нервове потрясіння коли дізналась про смерть чоловіка, шок, протягом довгих років не могла змиритися з тим, що сталося, перебувала в пригніченому стані. Усі її надії, сподівання, мрії на щасливе сімейне життя виявилися марними та недосяжними. Піклування, виховання дітей повністю лягло на її плечі. На час смерті чоловіка вона не працювала, перебувала у відпустці по догляду за дочкою ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій на момент смерті її батька було лише один рік, до досягнення нею трирічного віку, а тому власного заробітку не мала та знаходилась з їх дітьми повністю на утриманні чоловіка. Після його смерті її життя повністю змінилося, у зв`язку із чим вона просила суд стягнути з відповідача 400 000 грн. завданої моральної шкоди..
Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, без утримання податку з доходів фізичних осіб у розмірі 150 000 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 1 500 гривень.
В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та відмову в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що нормами ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю чоловіка на виробництві. 
На думку відповідача, судом першої інстанції залишено поза увагою, що підприємством на підставі ст. 456 ЦК України, в редакції 1963 року здійснено відшкодування шкоди позивачу, яка на той час не працювала, доглядаючи за дитиною, а також дитині потерпілого до досягнення нею відповідного віку.
ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував позицію ВС, яка викладена в Постанові від 17 червня 2020 року по справі №210/57/19.
Також вказує, що положеннями Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466) внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року.
Зокрема, чинним податковим законодавством передбачено, що у разі якщо сума моральної шкоди, визначена рішенням суду, перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, сума такого перевищення включається до оподатковуваного доходу платника податку, тобто відповідач зобов`язаний утримувати податок на доходи фізичних осіб із суми доходу та за його рахунок, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ПрАТ «ПівнГЗК» - Доценко Т.Ю., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, представника позивача – ОСОБА_3 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є дружиною ОСОБА_2 (а.с. 7).
За життя ОСОБА_2 працював на посаді машиніста бурового верстату на Північному гірничо – збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК».
22 жовтня 1985 року, при виконанні трудових обов`язків з ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер (а.с. 5-6).
Згідно п. 15 Акту №54/Х від 30 жовтня 1985 року про нещасний випадок на виробництві, причинами нещасного випадку є порушення Правил та Інструкції з техніки безпеки при переміщенні станку і усунення раптово виниклої несправності ходової частини та незадовільне керівництво і нагляд за дотриманням працівниками правил технічної безпеки та посадової трудової дисципліни (а.с. 5). 
Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 01 листопада 1985 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 35 років (а.с. 4).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПрАТ «ПівнГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що нещасний випадок, внаслідок якого помер чоловік позивача, стався під час його роботи, 22 жовтня 1985 року, внаслідок якого позивачу спричинена моральна шкода, яка має бути відшкодована на підставі статті 440-1 ЦК України.
Однак, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
За вимогами ст.ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.
Однак, суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.
Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
Звертаючись до суду з позовом позивач просила відшкодувати моральну шкоду, завдану смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, що стався 22 жовтня 1985 року. 
Проте, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди, завданої позивачу смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві з ПрАТ «ПівнГЗК» на підставі ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 30 жовтня 1985 року до 01 січня 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК України, в редакції 1963 року.
Натомість, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, оскільки ст.440-1 ЦК України, була внесена до ЦК України, в редакції 1963 року на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII 06 травня 1993 року. 
Крім того, до набрання чинності зазначеної норми,  правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди  було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після  виникнення між сторонами правовідносин.
Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.
Закон України «Про охорону праці»  передбачає, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, однак зазначений Закон введено в дію з дня його опублікування, а саме,  24 листопада 1992 року, тобто також після  виникнення між сторонами правовідносин.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що смерть чоловіка позивача – ОСОБА_2 , який перебував у трудових відносинах з Північним гірничо – збагачувальним комбінатом, правонаступником якого є ПрАТ «ПівнГЗК», сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, однак не звернув увагу на те, що діючим на той час законодавством не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого, а стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 у діючий на той час цивільний кодекс України внесена тільки Законом України від 06 травня 1993 року.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскільки нормативно-правові акти, які набрали чинності після  періоду, в який склалися правовідносини між сторонами, в тому числі і ст. 440-1 ЦК України, застосовані  до спірних відносин бути не можуть, а відтак не можуть бути і задоволені на їх підставі і позовні вимоги. 
При цьому, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував позицію ВС, яка викладена в Постанові від 17 червня 2020 року по справі №210/57/19, оскільки правовідносини у даній цивільній справи не є подібними з правовідносинами у справі №210/57/19.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють  виниклі правовідносини, а також порушено норми процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, у відповідності з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві, з наведених вище підстав.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.
Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка внаслідок нещасного випадку на виробництві.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 05 листопада 2020 року.

Головуючий:

Судді: