Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року
 
м. Київ 
 
справа № 360/53/18
провадження № 61-1611св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Клавдієво-Тарасівська селищна рада Бородянського району Київської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Чернілевський Віталій Григорович, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року у складі судді  Міланіч А. М. та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Слюсар Т. А., Волошиної  В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні господарською будівлею.
 
Позовна заява мотивована тим, що 26 жовтня 2007 року на підставі рішення Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку, площею 0,07 га, яка входила до складу земельної ділянки, площею 0,12 га, без визначення меж цієї ділянки з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку. Ця  земельна ділянка розташована на АДРЕСА_1 та перебувала у власності місцевої територіальної громади.
 
14 травня 2013 року ОСОБА_4 подарував позивачам 21/25 частини (кожному по 21/50 частини) житлового будинку АДРЕСА_2 . У складі подарованого будинковолодіння перебувала літня кухня літ. «В», що підтверджується технічним паспортом будинковолодіння від 1987 року.
 
ОСОБА_3 на свій розсуд визначила межі земельної ділянки, площею 0,07 га, відгородивши її парканом таким чином, що належна позивачам літня кухня літ. «В» опинилась на її території, доступу до літньої кухні позивачі не мають.
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у доступі до належної їм на праві власності літньої кухні літ. «В», яка розташована на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , та визнати за ними право користування вказаною літньою кухнею.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від  05 грудня 2018 року, позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перешкоди у  користуванні літньою кухнею літ. «В» на АДРЕСА_1 .
У іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що право власності позивачів на спірну літню кухню літ. «В» підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 14 травня 2013 року, укладеним ними з ОСОБА_4 , і підлягає захисту на підставі статей 319, 391 ЦК України. Відповідач ОСОБА_3 , звівши паркан, відгородила доступ позивачам до належної їм на праві власності літньої кухні.
У задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачами права користування вказаною літньою кухнею відмовлено з огляду на те, що вони такого права не позбавлялись.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Чернілевський В. Г., просить суд скасувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх неправильно застосували до спірних правовідносин положення статті 121 ЗК України та статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», не врахували, що ОСОБА_3 побувала новий сарай на місці літньої кухні, питання про усунення перешкод у користуванні якою порушують позивачі. Всупереч положень статті 77 ЦПК України суди не врахували пояснення свідків та інші наявні у матеріалах справи докази на підтвердження факту законності відведення сільською радою земельної ділянки ОСОБА_3 . Вирішуючи указаний спір, суди не врахували практику Європейського суду з прав людини щодо застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколів до неї.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2019 року поновлено ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Чернілевський В. Г., строк на касаційне оскарження рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018 року та постанови Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року, відкрито касаційне провадження, витребувано цивільну справу № 554/5966/18 із суду першої інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Клавдієво-Тарасівська селищна рада Бородянського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні господарською будівлею призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року було зупинено дію рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу позивачі до суду не подавали.
 
Фактичні обставини справи
 
Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 21 березня 2000 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Пікущою  Г.  Д. за реєстровим № 306, ОСОБА_5 відчужила ОСОБА_4 21/25 частини жилого будинку на АДРЕСА_1 з  відповідними господарчими та побутовими будівлями і спорудами, що становить 104,9 кв. м від загальної площі жилого будинку (а. с. 6).
 
Встановлено, що інша частина будинку за вказаною адресою належить на праві власності ОСОБА_6 .
 
Указаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,12  га. 
 
Відповідно до технічного паспорту будинковолодіння від 30 жовтня 1987 року на АДРЕСА_1 розташовані: жилий будинок літ. «А», літня кухня-сарай літ.  «В»; сарай літ. «Г», «Ж», «П», туалет літ. «Д»; гараж літ. «К», накриття літ.  «Р», «С», «Т», колодязь № 1, огорожа № 2-7, сарай літ. «М» та гараж літ. «Л» (а. с. 10-14).
 
Відповідно до рішення одинадцятої сесії п`ятого скликання Клавдієво-Тарасівської селищної ради від 26 жовтня 2007 року, із земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності місцевої територіальної громади, ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 700 кв. м, (0,07 га) з цільовим призначенням для будівництва житлового будинку (а.  с.  42).
 
Встановлено, що з метою виділення земельної ділянки, площею 0,07 га, на АДРЕСА_1 , відповідачка звела паркан таким чином, що літня кухня-сарай літ. «В» знаходиться у її володінні.
 
Згідно з договором дарування від 14 травня 2013 року, укладеним між ОСОБА_4 , з однієї сторони, та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з другої сторони, посвідченим приватним нотаріусом Король Л. А. за реєстровим №  1159, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належні йому 21/25 частини житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель на АДРЕСА_1 (а. с. 7).
 
Відповідно до цього договору об`єкт нерухомості, 21/25 частини якого є  предметом договору дарування, складається з таких об`єктів: житловий будинок літ. «А», літня кухня-сарай літ. «В», сарай літ. «Г», «Ж», «П», туалет літ.  «Д»; гараж літ. «К»; накриття літ. «Р», «С», «Т», колодязь № 1, огорожа № 6-7.
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть відомо, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 69).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній до набрання чинності Законом України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ») передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено, й це вбачається з матеріалів справи, що рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року та постанова Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року відповідають зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є  непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
 
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Частиною другою статті 90 ЗК України визначено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
 
У цій справі позивачі обґрунтовували своє звернення до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні господарською будівлею літ. «В» тим, що вказана будівля належить їм на праві власності, однак відповідачка не визнає це право позивачів та обмежила їм доступ до вказаної господарської будівлі шляхом встановлення паркану.
 
Суди попередніх інстанцій на підставі доказів, яким було надано належну оцінку відповідно до вимог статей 77, 89 ЦПК України, установили, що   ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є  власниками 21/25 частини домоволодіння з  відповідною часткою надвірних будівель на АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 14 травня 2013 року, укладеного ними з   ОСОБА_4 . До складу їхньої частки у вказаному домоволодінні входить, зокрема, літня кухня-сарай літ. «В».
 
Також судами встановлено і не спростовано матеріалами справи, що указаний договір дарування недійсним в установленому законом порядку не визнавався, тобто на момент вирішення цього спору є чинним.
 
Відповідачка не заперечувала факт встановлення нею паркану для виділення частини земельної ділянки площею 0,07 га на АДРЕСА_1 , а також перебування літньої кухні-сараю літ. «В» у її користуванні, проте не визнавала належність указаної господарської будівлі позивачам.
 
Разом з тим, ОСОБА_3 не підтвердила належними та допустимими доказами наявність у неї оформленого у встановленому законодавством України права власності на земельну ділянку, площею 0,07 га, на АДРЕСА_1 саме у тих межах, які включають в себе і літню кухню-сарай літ. «В».
 
Оцінивши надані сторонами у справі докази окремо та у сукупності, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачі не мають доступу до належної їм на праві приватної власності частини літньої кухні-сараю літ. «В», оскільки відповідачка відгородила парканом доступ до неї позивачам, і у зв`язку з цим дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зобов`язання відповідачки не чинити перешкоди позивачам у користуванні їхньою власністю.
 
Доводи касаційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), § § 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), § 2).
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення указаного позову та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України 2004 року у редакції, що діяла на час розгляду справи у суді першої інстанції, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у  редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 вересня 2020 року було зупинено дію рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року до закінчення його перегляду в касаційному порядку.
 
Оскільки касаційне провадження у справі закінчено, то дія рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року підлягає поновленню.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Чернілевський Віталій Григорович, залишити без задоволення.
 
Рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 травня 2018  року та постанову Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Поновити дію рішення Бородянського районного суду Київської області від  23  травня 2018  року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                 І. А. Воробйова 

                                                                                                            Г. В. Коломієць

                                                                                                            Р. А. Лідовець 

                                                                                                            Ю. В. Черняк