Справа № 149/1010/20
Провадження № 22-ц/801/1621/2020
Категорія: 32
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року	Справа № 149/1010/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О.С., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,
учасники справи:
позивач: ТОВ СП «Нібулон»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ФГ «Степовецьке»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор сектору з питань державної реєстрації Хмільницької РДА Вінницької області Шевців О.В.,
розглянув цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Степовецьке», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор сектору з питань державної реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області Шевців Олена Василівна про визнання переважного права на поновлення договору оренди землі, визнання укладеним договору про внесення змін до договору оренди землі в редакції позивача, визнання договору оренди землі недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки за апеляційною скаргою ТОВ СП «Нібулон» на рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року, ухвалене в залі судових засідань міського суду під головуванням судді Войнаревича М.Г., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В травні 2020 року Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Степовецьке», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор сектору з питань державної реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області Шевців Олена Василівна про визнання переважного права на поновлення договору оренди землі, визнання укладеним договору про внесення змін до договору оренди землі в редакції позивача, визнання договору оренди землі недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки.
Позов обґрунтовано тим, що 18 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та позивачем укладено договір оренди землі, який зареєстрований 15 лютого 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в оренду позивачу, строком на 10 років, земельну ділянку загальною площею 4,23 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вишеньківської сільської ради. Позивач з 2010 року використовує вказану земельну ділянку за цільовим призначенням та виконує всі покладені на нього обов`язки орендаря.
В березні 2020 року позивачу стало відомо, що між ОСОБА_1 та ФГ «Степовецьке» укладено договір оренди землі щодо спірної земельної ділянки строком на 10 років, який зареєстрований 27 березня 2020 року Державним реєстром сектору з питань державної реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області Шевців О.В. Вказаний договір є незаконним та підлягає визнанню недійсним, оскільки ОСОБА_1 не направляла позивачу лист–повідомлення (заперечення) щодо поновлення договору оренди землі, не повідомлялось про намір укласти з іншою особою договір оренди та не надано можливості позивачу конкурувати із потенційним орендарем, а тому існує грубе порушення переважного права позивача на поновлення договору.
У зв`язку із викладеним представник позивача вимушений був звернутись з вказаним позовом до суду.
Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» до ОСОБА_1 , фермерського господарства «Степовецьке», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: Державний реєстратор сектору з питань державної реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області Шевців Олена Василівна про визнання переважного права на поновлення договору оренди землі, визнання укладеним договору про внесення змін до договору оренди землі в редакції позивача, визнання договору оренди землі недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки відмовлено.
Судові витрати залишено за позивачем.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року мотивовано тим, що ОСОБА_1 повідомила Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» про небажання продовжувати договір оренди землі, ще в серпні 2019 року та після закінчення строку дії договору оренди землі від 18 серпня 2009 року, відповідачі уклали договір оренди землі на законних підставах.
Не погоджуючись з таким рішенням суду ТОВ СП «Нібулон» подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд попередньої інстанції помилково прийшов до висновку щодо безумовності та незмінності рішення ОСОБА_1 , викладене нею в заяві від 05 серпня 2019 року щодо не обробітку земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі, оскільки вважає, що вказана відмова не позбавляє позивача права на поновлення договору оренди землі на новий строк, також вважає, що укладений договір оренди між ОСОБА_1 та ФГ «Степовецьке» є незаконним, оскільки остання не направила позивачу лист–повідомлення (заперечення) щодо поновлення договору оренди землі та не повідомила про намір укласти такий з іншою особою, внаслідок чого було порушене переважне право заявника на поновлення договору оренди. Разом з тим, зазначає, що позивачем було дотримано всі строки і умови договору та встановлені законодавством процедури поновлення договорів оренди землі. Крім того, на думку заявника, суд першої інстанції помилково прийняв до уваги відзиви на позовну заяву відповідача ФГ «Степовецьке» та ОСОБА_1 , оскільки вони були подані з порушенням процесуальних строків та не були направлені на адресу позивача, що позбавило права останнього на ознайомлення з ними та подання відповіді на відзиви.
10 вересня 2020 року ФГ «Степовецьке» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечило аргументи позивача викладені в ній вказавши, що ОСОБА_2 надіслала позивачу лист із заявою щодо не обробітку земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі від 18 серпня 2020 року, оскільки остання не мала наміру продовжувати дію вказаного договору. Таким чином, вважає, оскільки позивач був обізнаний про припинення правовідносин з відповідачем та сторони не погодили розмір орендної плати і інші істотні умови договору, тому переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припинилось. Крім того, зазначає, що надісланий позивачем лист-повідомлення стосується внесення змін до вказаного договору оренди землі, що не є його поновленням.
Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та заперечення викладені в відзиві на апеляційну скаргу, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом достовірно встановлено, що відповідно до договору оренди землі № 041005400011 від 18 серпня 2009 року (а.с.26-30), акту визначення меж земельної ділянки в натурі від 18 серпня 2009 року (а.с.34), акту прийому передачі об`єкта оренди від 15 лютого 2010 року № 041005400011 (а.с.35), ОСОБА_1 (орендодавець) передала Товариству з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» (орендар) в оренду на строк 10 років земельну ділянку, яка належить їй на праві власності у відповідності до державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ВН № 051864 від 03.03.2003 року (а.с.31-33), загальною площею 4,23 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області.
Згідно довідок Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» (орендар) проводило розрахунки з орендної плати ОСОБА_1 за земельну ділянку загальною площею 4,23 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вишеньківської сільської ради Хмільницького району Вінницької області у відповідності до договору оренди від 18 серпня 2009 року, зареєстрованого за № 041005400011 від 15 лютого 2010 року в Хмільницькому райвідділі ВРФ «ЦЕНТР ДЗК» у період з 18 серпня 2009 року по 01 квітня 2020 року.(а.с.40-51).
Відповідно до листа – повідомлення від 12 вересня 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» розглянуло лист заяву ОСОБА_1 від 05 серпня 2019 року щодо не обробітку земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі та вказано, що після закінчення оренди тобто 15 лютого 2020 року земельна ділянка буде повернута ОСОБА_1 .
Згідно листа-повідомлення від 11 грудня 2019 року, Товариство з обмеженою відповідальністю сільськогосподарське підприємство «Нібулон» запропонувало ОСОБА_1 продовжити строк дії договору оренди землі від 18 серпня 2009 року, який зареєстрований 15 лютого 2010 року та дія якого закінчується 15 лютого 2020 року.(а.с.37)
Згідно договору оренди землі від 16 березня 2020 року ОСОБА_1 (орендодавець) передала в оренду ФГ «Степовецьке» (орендар) земельну ділянку загальною площею 4,23 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Вишеньківської сільської ради.(а.с.52-55).
Вказаний договір було зареєстровано, 27 березня 2020 року, в Державному реєстрі сектору з питань державної реєстрації Хмільницької районної державної адміністрації Вінницької області Шевців О.В., що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 травня 2020 оку.(а.с.39).
Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».
Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі – це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частинами першою-п`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.
Орендар, який має намір скористатись переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у встановлений цим договором строк, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.
Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Відповідно до положень статті 33 Закону України «Про оренду землі» реалізація переважного права на поновлення договору оренди землі можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.
Частинами восьмою та дев`ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.
Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.
Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.
Отже, для застосування частини першої статті 33 цього Закону та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов`язки за договором; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.
Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено: якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Таким чином, тільки за відсутності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди земельної ділянки з попереднім добросовісним орендарем та за відсутності попереднього повідомлення орендодавця про намір укласти новий договір оренди з новим орендарем, переважне право діючого орендаря, передбачене статтею 33 Закону України «Про оренду землі», буде порушеним, а така поведінка орендодавця стосовно попереднього орендаря має підстави вважатися недобросовісною.
Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.
Такий правовий висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 594/376/17-ц (провадження № 14-65цс18).
Суд першої інстанції, установивши, що позивач був обізнаний про те, що ОСОБА_1 не мала наміру продовжувати дію договору оренди належній їй на праві власності земельної ділянки, оскільки остання направила лист-заяву від 05 серпня 2019 року щодо не обробітку земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі, на що ТОВ СП «Нібулон», повідомило, що після закінчення оренди тобто 15 лютого 2020 року земельна ділянка буде повернута орендодавиці, а також, що направлений проект договору про внесення змін до договору оренди землі від 18 серпня 2009 року не був погоджений між сторонами у справі, оскільки ОСОБА_1 свого підпису на ньому не ставила, чим висловила своє волевиявлення на відмову в пролонгації оскаржуваного договору оренди землі, дійшов обґрунтованого висновку про те, що переважне право позивача не порушено й не підлягає відновленню в обраний ним спосіб.
Так, наявність обґрунтованих заперечень зі сторони орендодавця стосовно поновлення договору з орендарем дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке передбачено положеннями статті 33 Закону України «Про оренду землі» і може підлягати захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, не порушено, а отже заявлений позов задоволенню не підлягає як правильно встановив суд попередньої інстанції.
Доводи апеляційної скарги про те, що лист-повідомлення відповідача від 05 серпня 2019 року щодо не обробітку земельної ділянки після закінчення строку дії договору оренди землі не може вважатися таким, що стосується відмови орендодавця від продовження дії договору, оскільки вказана відмова не позбавляє орендаря права на поновлення договору оренди не спростовують правильність висновків суду попередньої інстанції, оскільки у разі незгоди орендодавця у поновленні договору оренди, направленої орендарю у місячний строк до закінчення строку його дії, переважне право на укладення договору оренди землі припиняється, тому що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк, не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2020 року в справі № 272/440/18 (провадження № 61-3276св19).
Крім того, доводи апеляційної скарги про те, що орендар після закінчення строку дії договору оренди землі продовжив виконання умов цього договору в порядку ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», зокрема продовжував користуватися спірною земельною ділянкою, що є підставою для поновлення оскаржуваного договору не заслуговують на увагу, оскільки вказаних доказів до суду першої та апеляційної інстанції надано не було.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції та не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до положень статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов ТОВ СП «Нібулон» не підлягає до задоволення, тому за положеннями п. 2 ч. 2 статті 141ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові – на позивача.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ТОВ СП «Нібулон» залишити без задоволення.
Рішення Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.С. Панасюк
                               
                                                                               Т.Б. Сало