ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 жовтня 2020 року           справа №360/1753/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Ястребової Л.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д.,  розглянувши у  порядку письмового провадження апеляційну скаргу Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 360/1753/20 (головуючий суддя І інстанції – Свергун І.О.), складене в повному обсязі 27 липня 2020 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства «Старобільський молокозавод» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 56 502,90 грн., - 
                                                    
                                                        ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2020 року Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Луганського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Приватного акціонерного товариства «Старобільський молокозавод» про стягнення з відповідача на користь позивача адміністративно-господарську санкцію за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році 56 469,02 грн. та пеню за порушення термінів сплати адміністративно-господарської санкції за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році, яка на рахована за період з 16 квітня 2020 року по 17 квітня 2020 року у розмірі 33,88 грн. на розрахунковий рахунок UA498999980313191230000012080, код ЄДРПОУ 37944909, банк одержувача – Казначейство України (ел. адм. податок), одержувач коштів – УК у м. Сєвєродон./М.СЄВЄРОД./50070000, код доходів 5007000 «Надходження до Фонду соціального захисту інвалідів, «00» Без деталізації за відомчою ознакою» (а.с. 1-4 т. 1).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у задоволені адміністративного позову Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів  відмовлено (а.с. 250-255 т.1).
Не погодившись з судовим рішенням, Луганське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 360/1753/20 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги відділенням зазначено, що нормами чинного законодавства України щодо соціальної захищеності інвалідів на відповідача покладено обов`язок щодо забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів. Тобто, роботодавець не звільняється від обов`язку сплачувати штрафні санкції до відділення Фонду на підставі ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», оскільки зазначена норма не ставить відповідний обов`язок підприємства у залежність від будь-яких обставин, з яких інвалід не працює на підприємстві.
Вказав, що відповідачем несвоєчасно були подані звіти форми № 3ПН (а.с. 1-6 т.2).
Представники сторін в судове засідання не викликались, про дату  та місце розгляду  справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, вивчив заперечення на апеляційну скаргу, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Старобільський молокозавод» зареєстровано як юридичну особу 22 серпня 1996 року, № запису 1 377 120 0000 000358, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань (а.с. 47-50).
Згідно інформації за показниками звіту форми № 10-ПІ від 23 січня 2020 року у Приватному акціонерному товаристві «Старобільський молокозавод» за 2019 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу (осіб) становить 142 осіб, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність (осіб) — «4», кількість інвалідів  - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України» - 6 осіб, фонд оплати праці штатних працівників складає 4009,3 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника складає 28 234,51 грн., суму адміністративно - господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів складає «-» (а.с. 18-19).
27 січня 2020 року за вих. № 65/03-10 позивачем на адресу товариства направлено лист з проханням своєчасно здійснити сплату адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю у 2019 році до 15 квітня 2020 року, не допускаючи нарахування пені за звернення до суду за примусовим стягненням боргу, який отримано відповідачем 05 лютого 2020 року (а.с. 26-28).
На підставі даних поданого відповідачем звіту форми № 10-ПІ позивачем зроблено висновок про незабезпечення відповідачем норми працевлаштування   інвалідів у 2019 році, за що відповідачу необхідно самостійно обрахувати та сплатити адміністративно-господарські санкції в сумі 56 469,02 грн. та пеню в сумі 33,88 грн., про що зазначено у розрахунку суми позову, пред`явленого щодо стягнення заборгованості по сплаті адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів (а.с. 32).
Спірним питанням даної справи є правомірність дій позивача щодо нарахування відповідачу суму адміністративно - господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. 
При прийнятті спірного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов`язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов`язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Спеціальним законом, який визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами, є Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі – Закон № 875-ХІІ).
Частинами першою та другою статті 19 Закону № 875-ХІІ визначено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.    
У відповідності до статті 20 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації
Частиною першою статті 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.
Частиною другою вказаної статті передбачено, що види адміністративно-господарських санкцій, умови та порядок їх застосування визначаються цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Серед переліку адміністративно-господарських санкцій, встановленого у частині 1 статті 239 Господарського кодексу України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, можуть застосовувати до суб`єктів господарювання, зокрема, адміністративно-господарський штраф, а також і інші адміністративно-господарські санкції, встановлені цим Кодексом та іншими законами.
Спірні у цій справі санкції застосовуються до суб`єктів господарювання уповноваженими органами державної влади за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, а тому є адміністративно-господарськими санкціями. Про це також вказано у статті 20 Закону № 875-ХІІ.
Отже, законом передбачена відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій для підприємств, які не забезпечили середньооблікову чисельність працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Разом з тим, законом передбачено випадки, у яких суб`єкт господарювання звільняється від відповідальності за вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Загальні засади відповідальності учасників господарський відносин, зокрема і підстави для звільнення від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що передбачені адміністративно-господарські санкції), регламентовано главою 24 Господарського кодексу України (Загальні засади відповідальності учасників господарських відносин).
Так, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Зі змісту частини другої статті 218 Господарського кодексу України вбачається, що вказана норма встановлює підстави для звільнення від відповідальності, як за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання (за що встановлено відповідальність у вигляді відшкодування збитків, штрафні санкції, або оперативно-господарські санкції), так і за порушення правил здійснення господарської діяльності (за що встановлено відповідальність у вигляді адміністративно-господарських санкцій).
Отже, суб`єкт звільняється від відповідальності, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності (тобто від адміністративно-господарських санкцій), якщо доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення правопорушення.
Тому у цій справі необхідно перевірити, чи вжив відповідач залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення, яке полягає у не забезпеченні середньооблікової чисельності працюючих інвалідів відповідно до установленого нормативу.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону № 875-ХІІ забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Згідно з частиною третьою статті 18 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку,  встановленому Кабінетом Міністрів України.
За змістом статті 18-1 Закону № 875-ХІІ пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
Таким чином, обов`язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатись пошуком інвалідів для працевлаштування.
Таким чином, передбачена частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку сплатити адміністративно-господарської санкції на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 
1) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 18 Закону № 875-ХІІ, а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування інвалідів, або 
2) у разі порушення роботодавцем вимог частини третьої статті 17, частини першої статті 18, частин другої, третьої та п`ятої статті 19 Закону № 875-ХІІ, що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості.
Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити наступні висновки.
1. Фонд, центр зайнятості і роботодавець несуть субсидіарну відповідальність за працевлаштування інвалідів.
2. Обов`язок працевлаштування інвалідів, головним чином, лежить на центрі зайнятості, який повинен бути виконаний шляхом визначення кількості вакантних посад для інвалідів на підставі поданих звітів роботодавців, проводити пошук та направлення інвалідів до роботодавців, у яких наявні вакантні посади.
3. Фонд аналізує отримані звіти, проводить перевірки та застосовує санкції, а також інші заходи впливу передбачені законодавством до суб`єктів господарювання, які не виконують нормативів щодо створення робочих місць для інвалідів, крім того, зокрема, сприяє у працевлаштуванні  осіб  з  інвалідністю.
4. До обов`язків роботодавця належить створення робочих місць для інвалідів, звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів та центром зайнятості щодо наявності вакантних робочих місць, працевлаштування інвалідів, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються для працевлаштування центром зайнятості.
5. Додатковими доказами належного виконання роботодавцем своїх обов`язків є розміщення на телебаченні, у друкованих чи електронних засобах масової інформації,  або у іншій формі оголошень, які містять інформацію про пошук відповідних працівників та підтверджують реальність намірів стосовно  здійснення такого працевлаштування, а також підписання договорів співпраці з Державною службою зайнятості стосовно оперативного підбору претендентів на заявлені роботодавцем вакансії.
Аналогічна позиція була висловлена Верховним Судом у постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 817/650/17, від 20 травня 2019 року у справі № 820/1889/17, від 12 липня 2019 року у справі №812/1126/18.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VІ «Про зайнятість населення» (набрав чинності з 01 січня 2013 року) роботодавці зобов`язані, зокрема, своєчасно та в повному обсязі у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, за погодженням з центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики у галузі статистики, подавати територіальним органам центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, інформацію про попит на робочу силу (вакансії).
Отже, своєчасно та в повному обсязі надавши інформацію про попит на вакансії підприємство, фактично, вживає усіх залежних від нього передбачених законом заходів для відповідності середньооблікової чисельності працюючих інвалідів установленим нормативам, тобто заходів для недопущення господарського правопорушення.
Питання подання до центру зайнятості дані про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів врегульоване з прийняттям Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 (далі - Наказ № 316).
Згідно з Наказом № 316 форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником..
Наказ № 316 набрав чинності 12 липня 2013 року, а тому з цієї дати встановлено обов`язок підприємств подавати форму 3-ПН не пізніше 3-х робочих днів з дати відкриття вакансії.
Як встановлено судами та підтверджено матеріалами справи позивачем своєчасно подано до Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів  звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2019 рік, в якому підприємством зазначено середньооблікову кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність – «4» осіб, кількість інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» - 6 осіб (а.с.18-19).
24 січня 2020 року позивач направив на адресу Старобільського районного центру зайнятості запит № 05/01-02/57, чи надавалися ПрАТ «Старобільський молокозавод» до Старобільського районного центру зайнятості відомості про вільні робочі місця (вакансії), на які можливе працевлаштування осіб з інвалідністю, а також про випадки відмови роботодавцем у працевлаштуванні осіб з інвалідністю, які направлялися центром зайнятості, протягом 2017, 2018, 2019 років; чи здійснювалося ПрАТ «Старобільський молокозавод» замовлення до Старобільського районного центру зайнятості на професійне навчання або підготовку особи з інвалідністю у разі відсутності фахівців з потрібними професіями серед зареєстрованих у державній службі зайнятості осіб з інвалідністю (а.с. 24-25).
Позивачем отримано відповідь Старобільського районного центру зайнятості від 05 лютого 2020 року № 218/04-20 з інформацією про надання протягом, зокрема, 2019 року звітності за формою 3-ПН, з зазначенням того, що бажаючих отримати направлення на працевлаштування не було. Підприємство не здійснювало до Старобільського районного центру зайнятості замовлень на професійне навчання або підготовку осіб з інвалідністю (а.с. 29).          Товариство подавало до Старобільського районного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН “Інформація про попит на робочу силу (вакансії)”: від 29 січня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, від 26 лютого 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, від 27 березня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, від 24 квітня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 23 травня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 25 червня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 26 липня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 27 серпня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 30 вересня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, від 23 жовтня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, 1 вакансії апаратника виробництва кисломолочних продуктів, від 26 листопада 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії начальника відділу матеріально-технічного забезпечення, 1 вакансії апаратника виробництва кисломолочних продуктів, від 24 грудня 2019 року про наявність 1 вакансії змінного майстра виробництва кисломолочних продуктів, 1 вакансії водія автотранспортних засобів, 1 вакансії апаратника виробництва кисломолочних продуктів (а.с. 142-177).
Протягом 2019 року на підприємстві працювало загалом 7 осіб з інвалідністю (від 3 до 6 щомісяця), що не є спірним питанням у даній справі, та на підтвердження чого відповідачем надано копії витягу з наказу № 89к від 11 вересня 1979 року про призначення на посаду та довідки до акта огляду МСЕК 2-20СМ №074314 про встановлення ОСОБА_1 інвалідності з 01 березня 2008 року безстроково (а.с. 91-92), витягу з наказу № 38к від 30 травня 2007 року  про призначення на посаду, довідки до акта огляду МСЕК 12ААА №510165 про встановлення ОСОБА_2 інвалідності з 01 квітня 2017 року по 01 квітня 2019 року, довідки до акта огляду МСЕК 12ААБ №138156 про встановлення ОСОБА_2 інвалідності з 01 квітня 2019 року по 01 квітня 2020 року, витягу з наказу № 52к від 01 жовтня 2019 року про звільнення з посади (а.с. 93-96), витягу з наказу № 35к від 15 квітня 1982 року про призначення на посаду, довідки до акта огляду МСЕК про встановлення інвалідності ОСОБА_3 12ААА №506199 з 01 серпня  2016 року безстроково, витягу з наказу № 16к від 18 квітня 2019 року про звільнення з посади (а.с. 98-100), вакансія щодо цього робочого місця відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , та щодо вказаної вакансії відповідач проінформував Старобільський районний центр зайнятості звітністю форми 3-ПН від 24 квітня 2019 року (а.с. 101-103), витягу з наказу № 61к від 14 серпня 2013 року про призначення на посаду, довідки до акта огляду МСЕК про встановлення інвалідності ОСОБА_4 12ААА № 510955 з 01 серпня 2017 року по 01 серпня 2019 року, довідки до акта огляду МСЕК про встановлення інвалідності ОСОБА_4 12ААБ № НОМЕР_1 з 01 серпня  2019 року безстроково), витягу з наказу № 52к від 01 жовтня 2019 року про звільнення з посади (а.с. 104-107), наказу від 01 жовтня 2019 року № 42 про виключення вказаної посади з штатного розпису (а.с. 108), наказу № 33 від 18 липня 2019 року, яким створено додаткове робоче місце для працевлаштування інвалідів - приймальник заяв відділу збуту (а.с.. 109). Вказане робоче місце було зайнято особою з інвалідністю протягом 2 місяців 2019 року - з 23 липня 2019  року по 06 вересня 2019 року, що підтверджується довідкою про встановлення інвалідності ОСОБА_5 НОМЕР_2 з 02 лютого 2004 року безстроково, витягом з наказу № 38к від 23 липня 2019 року про призначення на посаду (а.с. 110-111), згідно з витягом з наказу № 50к від 06 вересня 2019 року ОСОБА_5 звільнено з посади, а наказом від 09 вересня 2019 року №38 відповідач виключив вказану посаду з штатного розпису (а.с. 112-113). Робоче місце машиніста аміачно-холодильних установок було зайнято особою з інвалідністю протягом 12 місяців 2019 року, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК про встановлення інвалідності ОСОБА_6 . 10ААБ № НОМЕР_3 з 27 грудня 2012 року безстроково та витягом з наказу № 76к від 22 листопада 2016 року про призначення на посаду (а.с. 114-115). 
Наказом № 35 від 12 серпня 2019 року створено додаткове робоче місце для працевлаштування інвалідів - змінний майстер цеху КПМ (а.с.. 116). Відповідач самостійно знайшов особу з інвалідністю на вказане робоче місце, яке було зайнято особою з інвалідністю протягом 5 місяців 2019 року (з 15 серпня 2019 року по 31 грудня 2019 року), що підтверджується витягом з наказу № 53к від 15 серпня 2019 року про переведення на посаду, довідкою до акта огляду МСЕК про встановлення інвалідності ОСОБА_7 12ААБ №138860 з 15 серпня 2019 року по 01 серпня 2020 року (а.с. 117-119).
Відповідно до наказу № 52 від 20 грудня 2018 року створено робоче місце змінного майстра виробництва молочних продуктів (а.с.. 120). Щодо вказаної вакансії відповідач проінформував Старобільський районний центр зайнятості звітністю форми 3-ПН від 27 грудня 2018 року протягом 3-х робочих днів з дня відкриття вакансії (а.с. 121-122). 
Листом від 27 грудня 2018 року №12/18-399 відповідач запропонував Старобільському районному центру зайнятості знайти особу з інвалідністю для працевлаштування на вказану вакансію (а.с. 123).
Відповідно до наказу № 19 від 23 січня 2019 року створено робоче місце змінного майстра виробництва молочних продуктів (а.с.. 124). Щодо вказаної вакансії відповідач проінформував Старобільський районний центр зайнятості звітністю форми 3-ПН від 29 січня 2018 року протягом 3-х робочих днів з дня відкриття вакансії (а.с. 125). 
Листом від 28 січня 2019 року № 01/19-30 відповідач запропонував Старобільському районному центру зайнятості знайти особу з інвалідністю для працевлаштування на вказану вакансію (а.с. 127). 
Відповідно до наказу №50 від 18 жовтня 2019 року створено робоче місце апаратника виробництва молочних продуктів (а.с.. 128). Щодо вказаної вакансії відповідач проінформував Старобільський районний центр зайнятості звітністю форми 3-ПН від 23 жовтня 2019  року  (а.с. 129-132).
Відповідно до ч. 8 ст. 69 Господарського кодексу України підприємство з правом найму робочої сили забезпечує визначену відповідно до закону кількість робочих місць для працевлаштування, зокрема інвалідів. Відповідальність підприємства за невиконання даної вимоги встановлюється законом. 
З огляду на викладене та виходячи з наданих доказів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відповідачем забезпечена певна кількість місць для працевлаштування інвалідів у своєму штаті, як того потребує законодавство. 
У зв`язку з тим, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за не направлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування,  які бажають працевлаштуватись, що нівелює доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі.
Суд апеляційної інстанції вважає, що заявлені до стягнення санкції є адміністративно-господарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин, визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений. 
Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов`язковим платежем), обов`язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Податковим кодексом України, а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв`язку зі скоєнням правопорушення.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
При  цьому, суд зазначає, що відповідач не зобов`язаний займатися пошуком інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця. Такий обов`язок покладено на органи працевлаштування, перелічені в ч.1 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».
Враховуючи те, що нормами чинного законодавства на товариство покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов`язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця, з огляду на виконання відповідачем його обов`язку, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо неправомірності заявленого позову щодо стягнення адміністративно-господарський санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю та пені з відповідача. 
При цьому, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги послання апелянта на несвоєчасне подання звітності форми 3ПН до центру зайнятості, оскільки адміністративно-господарські санкції покладено на товариство не за несвоєчасність подання звітності, а за не працевлаштування певної кількості робочих місць осіб з інвалідністю, відтак не є предметом розгляду даної справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції переглянув рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції – без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а  доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.  
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -
                                              
                                                    ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу Луганського обласного відділення фонду соціального захисту інвалідів – залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 23 липня 2020 року у справі № 360/1753/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 13 жовтня 2020 року.

Судді                                                                              Л.В. Ястребова 
                                                                                           Т.Г. Гаврищук   
                                                                                           І.Д. Компанієць