Справа № 759/3554/20
Провадження № 22-ц/801/2345/2020
Категорія: 72
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Сопрун В. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року	Справа № 759/3554/20	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі:
       головуючого Сопруна В.В.,
       суддів Войтка Ю.Б., Стадника І.М., 
               за участю секретаря судового засідання Кузьменка Б.І.,
               за участю сторін: відповідача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №759/3554/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи – Служби у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_2  на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року, яке ухвалене суддею Верніком В.М. в приміщенні Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, о 12 год 57 хв, повний текст складено 20 листопада 2020 року, 

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 із вимогами щодо позбавлення останнього батьківських прав відносно синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позов мотивувала тим, що проживає із дітьми сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач не забрав її з молодшим сином ОСОБА_5 з пологового будинку, а також неодноразово вчиняв щодо неї психологічне насильство. Їх з відповідачем шлюб розірваний рішенням Святошинського районного суду м. Києва. Відповідач за місцем своєї роботи отримав значну грошову допомогу на їхнього новонародженого сина, але цих коштів не надав на утримання їхніх дітей, витративши їх на власний розсуд, уклав угоду з адвокатом, заплатив йому гонорар та розпочав судовий процес щодо розділу її однокімнатної квартири, що є її єдиним особистим житлом.  Відповідач фактично не цікавиться життям дітей, присуджених на їх утримання аліментів не сплачує. Тривалий час відповідач не надавав своєї згоди на реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за вказаною вище адресою її проживання. Посилаючись на те, що відповідач ставиться байдуже до долі дітей, не цікавиться їхнім здоров`ям, розвитком та добробутом, просила позов задовольнити. (а.с.1-4).

Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року у  позові відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, які з`явилися в судове засідання, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовного його малолітніх дітей  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції, мотивував тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, передбачені статтею 166 СК України, як для батька, так і для дітей. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності в діях батьків вини. Разом із тим, батько не самоусунувся від покладених на нього обов`язків, цікавиться їхнім життям та розвитком, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову. При цьому судом першої інстанції взято до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1   та серії НОМЕР_2 сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-8).  

Згідно копії постанов Святошинського районного суду м.Києва від 19.06.2019 року в справах №759/10983/19 №759/10981/19 та від 21.06.2019 року в справі №759/11242/19 відповідача ОСОБА_1 , тричі було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч.1,2 ст.173-2 КУпАП, за ознаками вчинення ним відповідно 09.06.2019 року та 19.06.2019 року домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_2 (а.с.13-19).  

Відповідно до копії заяви ОСОБА_2 від 11.12.2019 року, позивач зверталась до в.о. начальника виробничого структурного підрозділу "Київський центр механізації колійних робіт" АТ "Укрзалізниця" з проханням не надавати грошову допомогу відповідачу ОСОБА_1 при народженні дитини у зв`язку з тим, що він витратить її на власний розсуд (а.с.20, 24).

З копії відповіді  в.о. начальника ВСП "КЦМКР" Панченка В.О. від 17.12.2019 року вбачається, що позивачеві ОСОБА_2 роз`яснено відсутність підстав у ненаданні матеріальної допомоги ОСОБА_1 (а.с.21).

Відповідно до копії звернення ОСОБА_2 від 27.12.2019 року до в.о. начальника ВСП "КЦМКР" Панченка В.О., позивач просила надіслати їй копії документів для отримання матеріальної виплати по народженню дитини та вказати суму трьох середньомісячних заробітків, які будуть виплачені відповідачу ОСОБА_1 (а.с.22).

Згідно копії листа в.о. начальника ВСП "КЦМКР" Панченка В.О. позивачу ОСОБА_2 доведено до відома, що грошова допомога при народженні дитини буде нарахована та виплачена ОСОБА_1 на підставі особистої заяви та підтверджуючих копій документів згідно законодавства (а.с.23).

З копії позовної заяви позивача ОСОБА_2 від 17.12.2019 року, вбачається, що остання зверталась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про реєстрацію місця проживання дитини з матір`ю без згоди батька (а.с.25-27).

Відповідно до копії ухвали про відкриття провадження від 07.08.2019 року, Святошинським районним судом м. Києва відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (а.с.28).

Згідно копії довідки Святошинського районного управління праці та соціального захисту населення м. Києва від 26.02.2020 року №631-37-02-12 позивач ОСОБА_2 перебуває на обліку та отримує допомогу при народженні двох дітей за період з грудня 2019 року в розмірі 860 грн, у січні та лютому 2020 року по 1720 грн щомісячно (а.с.29).

Відповідно до копії повідомлення служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.12.2019 року про розгляд звернення ОСОБА_2 (а.с.30-31), вбачається, що висновок про позбавлення батьківських прав буде підготовлений та наданий до суду при наявності ухвали про відкриття провадження у справі щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 (а.с.32).

Згідно копії характеристики виробничого структурного підрозділу "Київський центр механізації колійних робіт"  від 09.07.2020 року  відповідач ОСОБА_1 працює у ВСП "КЦМКР" філії "Центр з ремонту та експлуатації колійних машин" АТ "Укрзалізниця" з 06.06.2017 року, зарекомендував себе з позитивної сторони, досвідчений, дисциплінований, відповідальний та здібний працівник; користується заслуженою повагою в колективі, дисциплінарних стягнень не має (а.с.71).

Відповідно до копії довідки ВСП "КЦМКР" від 05.08.2019 року №185 з відповідача ОСОБА_1 утримані аліменти за виконавчим провадженням №54149205 від 12.09.2017 року, за серпень-грудень 2018 року, за січень-липень 2019 року, сума перерахованих аліментів стягувачу складає  45346,92 грн (а.с.72).

Згідно копії звіту ВСП "КЦМКР" від 15.07.2020 року №166 про відрахування та виплати за період з липня 2019 року по червень 2020 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату (інші доходи (виплати) в сумі 228959,89  грн утримана сума аліментів 70869,84 грн (а.с.74-75).

Згідно копії розрахунку заборгованості від 23.07.2020 року про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/6 частини з усіх видів доходів по виконавчому листу №759/11855/19 від 25.10.2019 року на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 02.07.2019 року, заборгованість станом на 01.07.2020 року становить 25911,25 грн (а.с.93).

Відповідно до копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17.02.2020 року шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 розірвано (а. с. 96-98).

Відповідно до копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19.05.2020 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини з усіх  видів заробітку (доходу) до повноліття  та на утримання ОСОБА_2   в розмірі 1/16 частини з усіх  видів заробітку (доходу) до 04.11.2022 року (а.с.99-102).

Згідно висновку служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації  №107-40/6025 від 16.09.2020 року органом опіки і піклування визначено недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.113-115).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків.
Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав позивача стосовного його малолітніх дітей, ОСОБА_2 посилалася, зокрема на те, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При цьому, колегія суддів зазначає, що за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення, або у відмові у позові щодо позбавлення одного із батьків батьківських прав.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року, у справі № 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Ураховуючи викладене, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько дитини бажає спілкуватися з дітьми, проти позбавлення батьківських прав заперечує, а позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей та його винної поведінки. Крім того, суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача батьківських прав.
З урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з дітьми та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцій про відмову в задоволенні позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав.
Посилання апеляційної скарги як на підставу для позбавлення батьківських прав на те, що відповідач не в повній мірі сплачує аліменти, не спілкується з дітьми, безпідставні, оскільки судом не встановлено винної поведінки відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який повно і всебічно з`ясував всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам наявних в матеріалах справи, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 05 листопада 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2020 року.

Головуючий                 Сопрун В.В.

Судді                                 Войтко Ю.Б.
                               
                                                       Стадник І.М.