ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 313/1464/15
провадження № 61-17238св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Головуючого - Крата В. І.
суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Журавель В. І., Русинчук М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» 
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року в складі судді Кравцова С. О., та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року в складі колегії суддів Маловічко С. В., Пільщик Л. В., Кочеткової І. В., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Авто Просто» про захист прав споживача, визнання угоди недійсною, визнання договору застави недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між ним та ТОВ «Авто Просто» 15 вересня 2011 року було укладено угоду № 369017, предметом якої є надання учаснику послуг програми «Авто Так» через систему придбання автомобілів в групах. До Угоди ними було підписано два додатки № 1, № 2, якими було визначено, що він як учасник має право на отримання автомобіля марки «ЗАЗ», модель «Форца» за ціною 80 860,0 грн, а також визначені правила функціонування системи придбання ТЗ в групах за програмою Авто Так. Після підписання Угоди та додатків до неї № 1, № 2 на виконання статті 5 угоди ним на користь ТОВ «Авто Просто» було сплачено вступний внесок у сумі 35 899,68 грн, а також протягом 12 місяців він регулярно сплачував щомісячні та авансові внески на загальну суму 22 636,75 грн, що підтверджується квитанціями. 
 
Для реалізації права на отримання автомобіля сторони підписали додаток № 3, в якому відображено стан розрахунку учасника за Угодою на момент одержання автомобіля: позивачем сплачено 48 808,12 грн сума сплати складає 151 173,79 грн, заборгованість - 102 365,67 грн.
 
11 вересня 2012 року між позивачем, ТОВ «Запоріжжя-Авто» як продавцем та ТОВ «Авто Просто» як платником було укладено Договір № 114112-YO2085 купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ LANOS TF 69Y040, д.р.н. НОМЕР_1 . 
 
24 вересня 2012 року між сторонами було укладено договір застави, згідно з яким позивач передав у заставу відповідачеві придбаний автомобіль ЗАЗ «Ланос».
 
На момент отримання автомобіля ЗАЗ LANOS TF 69Y040 18 вересня 2012 року ціна становила 80 960,0 грн, але з жовтня 2013 року по теперішній час поточна ціна на автомобіль, зазначена у Додатку № 1, збільшилася більш ніж на 100%, що підтверджується реєстрами рекомендованих роздрібних цін на автомобілі ЗАЗ для ТОВ «Авто Просто» № 13/2, № 19/2, № 21/2, а також щомісячними квитанціями, в яких у верхній інформаційній частині зазначається щомісяця поточна ціна автомобіля
 
Зазначив, що він не знав, що ціна автомобіля з кожним місяцем зростатиме, навіть коли він отримає автомобіль, він буде вимушений з кожним місяцем платити все більшу суму.
 
Вважав, що при укладенні Угоди відповідач використав нечесну підприємницьку практику, ввів його, як споживача, в оману, застосував підміну понять «ціна автомобіля» та «поточна ціна автомобіля», порушив принцип рівності сторін договору, учасником якого є він, умови угоди вважає несправедливими, такими, що порушують принцип добросовісності, внаслідок чого утворився істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживачеві.
 
Посилаючись на вищевикладене, просив суд визнати угоду № 369017 від 15 вересня 2011 року, укладену між ТОВ «Авто Просто» та ОСОБА_1 , недійсною з моменту її укладення; визнати договір застави від 24 вересня 2012 року недійсним з моменту його укладення; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення. 
 
Суд першої інстанції виходив із того, що в ході аналізу умов оспорюваного договору не знайдено підтвердження його невідповідності вимогам статей 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», тому не встановлено судом підстав для визнання угоди разом з додатками до неї недійсними.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду 
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року залишено без змін. 
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, і постановити нове рішення про задоволення позову. 
 
Указує, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано, що умови оспорюваного договору в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Усупереч вимогам статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу до укладення оспорюваного договору не було надано повної та достовірної інформації щодо послуги, яку він отримує, що призвело до введення його в оману, внаслідок чого ним підписано договір всупереч справжнього волевиявлення, а в силу вимог статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Неврахування судами даних обставин вплинуло на ухвалення необґрунтованих рішень щодо відмови в задоволенні позовних вимог.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ТОВ «Авто Просто» на касаційну скаргу позивача, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення, які ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, без змін, посилаючись на те, що оспорюваний договір укладено між сторонами у повній відповідності до вимог чинного законодавства України, законність такого договору не можливо ставити під сумнів, оскільки діяльність ТОВ «Авто Просто» перевіряється Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері фінансових послуг та нею надано ліцензію на провадження такої діяльності.
 
28 вересня 2020 року до Верховного Суду надійшла заява ТОВ «Авто Просто» про те, щоб при розгляді даної справи було враховано позицію Верховного Суду з подібних правовідносин. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Встановлено, що 15 вересня 2011 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» була укладена Угода № 369017, предметом якої є надання учаснику послуг програми «АвтоТак», спрямованих на придбання автомобілю через систему придбання у групах. Укладений між сторонами договір складається з основного тексту Угоди № 369017 та Додатків до угоди № 1, 2. Додатки підписані сторонами і є невід`ємною частиною Договору. Позивача було включено в групу № 1139 та визначено його порядковий номер у цій групі - 149.
 
В додатку № 1 до вказаної угоди визначено, що надання послуг спрямовано на придбання учасником ОСОБА_1 автомобілю марки «ЗАЗ» моделі «Форца» за ціною 80 860 грн, а також визначено графік здійснення 120 внесків у щомісячному розмірі, який включає такі складові: щомісячний чистий внесок - 0,8333 % від поточної ціни автомобілю, щомісячний внесок в оплату послуг - 0,5 % від поточної ціни автомобілю, щомісячний внесок в оплату страхового платежу - 0,065 % від поточної ціни автомобілю.
 
ОСОБА_1 протягом року належним чином здійснював платежі, визначені в Додатку № 1 до Угоди № 369017, тому був визначений як такий, що отримав право на придбання автомобілю.
 
Отриманню автомобілю передувало укладення Додатку № 3 до Угоди № 369017, як це передбачено пунктом 8.2.1.6 цієї Угоди, в якому сторони визначили: загальну суму зобов`язань учасника станом на день підписання Додатку № 3 у розмірі 151 173,79 грн, сплачену учасником суму - 48 808,12 грн, суму заборгованості - 102 365,67 грн.
Додаток № 3 вказує, що сума заборгованості має бути погашена в повному обсязі згідно з Графіком внесків учасника в термін до 30 вересня 2021 року, а також відповідно до застереження, що відповідно до положень статей 2, 3 Додатку № 2 до Угоди сума заборгованості може бути змінена в разі зміни поточної ціни автомобіля. 
 
ОСОБА_1 погодився на отримання автомобіля, і тому 11 вересня 2012 року між ОСОБА_1 , ТОВ «Запоріжжя-Авто» та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір № 114112-У02085 купівлі-продажу легкового автомобіля марки ЗАЗ моделі «Ланос». А відповідно до акту № 555 від 18 вересня 2012 року вказаний автомобіль був переданий позивачу, який до теперішнього часу користується ним.
 
Також відповідачем було дотримано умов повернення різниці у вартості автомобіля. Так, після отримання більш дешевого автомобіля ЗАЗ моделі «Ланос» замість визначеного в Додатку № 1 автомобіля ЗАЗ моделі «Форца», позивачеві було на його номер у групі та згідно з графіком внесків зараховано різницю у ціні у сумі 3 746 грн, як це передбачено пунктом 7.3 статті 7 Додатку № 2.
 
Для забезпечення виконання зобов`язань, передбачених Угодою № 369017 із відповідними Додатками № 1, № 2, № 3, 24 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Просто» був укладений договір застави, згідно з яким позивач передав у заставу відповідачеві придбаний автомобіль ЗАЗ «Ланос».
 
Відповідно до пункту 1.7 договору застави забезпечене заставою зобов`язання заставодавця вважається виконаним за умови своєчасної сплати всіх щомісячних повних внесків в загальному розмірі 151 173,79 грн. Але пунктом 1.7 договору застави передбачено, що розмір забезпеченого заставою зобов`язання щодо сплати внесків може бути змінений відповідно до статті 2 додатку № 2 до Угоди в разі зміни поточної ціни автомобіля, а також зазначено, що сторони досягли згоди відносно розміру зобов`язань, що забезпечуються заставою згідно з цим договором, розуміючи можливість його зміни.
 
Установлено, що після отримання автомобіля 18 вересня 2012 року ОСОБА_1 ще три роки продовжував виконувати умови Угоди № 369017, але в подальшому у зв`язку із суттєвим та постійним збільшенням щомісячних платежів в жовтні 2015 року звернуся з цим позовом до суду про визнання Угоди разом з додатками недійсними.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», від 15 січня 2020 року № 460-ІХ, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на 07 лютого 2020 року), підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судові рішення повинні ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржувані судові рішення  відповідають зазначеним вимогам закону.
 
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
 
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
 
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
 
Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
 
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Укладений між сторонами договір у межах системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобілів усіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається у процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.
 
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження № 14-230цс18).
 
Спеціальним законом у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг, є Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» та доповнено пункт 11-1, відповідно до якого до фінансових послуг віднесено послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. На підставі цього Закону Нацкомфінпослуг затвердила ліцензійні умови, якими закріпила визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах і на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг ФК № 313 від 19 січня 2012 року ТОВ «Авто Просто» видана ліцензія на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
Надання установою послуг з адміністрування активів, створених за рахунок залучених періодичних внесків учасників групи з метою об`єднання їхніх коштів і спрямованих на почергове придбання кожним із них певних товарів, що обумовлені в договорі, є правомірною діяльністю з надання фінансових послуг (за умови отримання ліцензії), яка передбачена статтею 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», а не нечесною підприємницькою практикою в розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», наслідком якої є визнання угоди недійсною.
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши з додержанням норм матеріального права фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваного договору погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, які чітко і ясно викладені; позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договору з ТОВ «Авто Просто» його введено в оману і не надано інформації про умови договору в повному обсязі.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судове рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.
 
З урахуванням викладеного, не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо ненадання позивачу повної та достовірної інформації про послугу, яку він отримує, що призвело до введення його в оману, внаслідок чого ним підписано договір всупереч справжнього волевиявлення, такі доводи спростовуються змістом оспорюваного договору та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги про те, що умовами оспорюваного договору передбачено можливість відповідача збільшувати ціну товару порівняно з тією, що погоджена сторонами на момент укладення договору, є безпідставними, оскільки ціна товару визначена сторонами у договорі та складає узгоджений відсоток від поточної ціни автомобіля на весь період дії договору, відповідач не має змоги самостійно встановлювати поточну ціну автомобіля, оскільки відповідно до умов договору поточна ціна автомобіля щомісячно повідомляється постачальником/виробником/імпортером автомобіля в останній робочий день кожного місяця.
 
Такі умови договору узгоджується із вимогами Положення про обов`язкові критерії та фінансові нормативи, а також вимоги, що обмежують ризики в діяльності фінансових компаній при наданні фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затвердженого розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 08 серпня 2017 року № 3384, у пункті 34 якого передбачено, що у разі зміни поточної ціни товару адміністратор може змінювати розмір періодичних платежів та винагороди, які мають надалі вноситися учасниками групи з дати зміни поточної ціни товару, на умовах, у порядку та строки, визначені у договорі про адміністрування, при цьому раніше сплачена учасниками групи сума періодичних платежів та винагороди не перераховується і не підлягає додатковій оплаті у зв`язку зі зміною поточної ціни товару.
 
Відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами, позивач отримає у власність обраний ним автомобіль до виплати його повної вартості, отже, за кошти, сплачені іншими учасниками системи, які ще не отримали автомобілі, проте мають потенційне право на це. Оскільки такі автомобілі можна викупити лише за дійсною вартістю на момент викупу, яка в залежності від ринкових тенденцій може відрізнятися від вартості автомобіля, виданого позивачу раніше, визначення щомісячних внесків та інших платежів у відповідності до ціни автомобіля, встановленої постачальником в останній день кожного місяця, не призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та відповідає умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання автомобіля та інтересам інших учасників системи, а тому не є несправедливими умовами у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 червня 2020 року у справі № 604/1022/17 (провадження № 61-43929св18), від 22 травня 2020 року в справі № 482/1398/19 (провадження № 61-1738св20), від 22 травня 2019 року у справі № 285/1777/17 (провадження № 61-39721св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 357/13841/16-ц (провадження № 61-30638св18), від 30 жовтня 2019 року у справі № 141/480/17 (провадження № 61-31528св18), від 21 січня 2020 року у справі 590/1087/17 (провадження № 61-37322св18).
 
Інші аргументи, наведені на обґрунтування касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування ухвалених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.
 
Крім того, такі доводи скарги були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Таким чином, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників, при цьому враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Керуючись статтями  400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Веселівського районного суду Запорізької області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року, залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                           В. І. Крат
 
Судді                                                                                                        Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                   І. О. Дундар
 
      В. І. Журавель
 
      М. М. Русинчук