ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/25403/19	Головуючий у 1-й інстанції Марціцка І.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/916/20 	Доповідач - Шевчук Г.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Шевчук Г.М. 
суддів -  Міщій О. Я., Ходоровський М. В., 
з участю секретаря - Іванюта О.М. 
та сторін — представника ОСОБА_1 , - адвоката Парубія І.М., представника ОСОБА_2 - адвоката Череватого П.М.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/25403/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, ухваленого суддею Марціцькою І.Б., - 
ВСТАНОВИЛА:        
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину за розпискою від 01.03.2017 року про отримання позики ОСОБА_1 в розмірі 7000 доларів США недійсним. 
       В обґрунтування вимог зазначає, що ОСОБА_1 на підставі розписки від 01.03.2017 року отримав від ОСОБА_2 7000 доларів США строком на один рік, та зобов`язувався сплатити ОСОБА_2 кошти як винагороду в розмірі 9-12 % в місяць. Позивач вказує, що цей правочин був укладений під впливом тяжкої обставини, оскільки позивач давно хворіє цукровим діабетом, гіпертонією, іншими супутніми розладами здоров`я, є інвалідом 2 групи, кошти брав на лікування, а тому під такі непомірно великі відсотки. Вказує, що такими умовами, які визначено в розписці порушено справедливий баланс, відсотки є явно завищеними та несправедливими, а тому відповідач свідомо обманув позивача. Враховуючи наведене, позивач вказує, що в силу приписів Цивільного кодексу України вказаний правочин є оспорюваним, оскільки вчинений під впливом тяжкої обставини та під впливом помилки, а тому його слід визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності 
Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину за розпискою від 01.03.2017 року про отримання позики ОСОБА_1 недійсним, застосувавши наслідки недійсності правочину — відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу про оскарження зазначеного рішення суду. Вважає його прийнятим із порушенням норм процесуального і матеріального права.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення Теребовлянського районного суду від 09.07.2020 року та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити. В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом безпідставно не взято до уваги те, що правочин вчинено під впливом тяжкої обставини, оскільки він хворіє і кошти були витрачені на лікувння та під впливом обману.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Череватий П.М. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 . Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.
В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Парубій апеляційну скаргу підтримав, посилаючись на викладені у ній доводи та просив рішення суду повністю скасувати. 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Череватий П.М. заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.        
Судова колегія, заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відповідно до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до розписки, ОСОБА_1 , 01 березня 2017 року позичив у ОСОБА_2 кошти в сумі 7000 доларів США, терміном на один рік зі сплатою винагороди в розмірі 9% - 12% на місяць за користування позикою. Розписка написана та підписана ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено і судом не встановлено підстав для визнання спірного правочину недійсним із заявлених підстав, позивачем не надано доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідача, та тяжких обставин ним було вчинено спірний правочин. 
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Частинами першою та другою статті 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах першій-третій, п`ятій та шостій статті 203 ЦК України.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення.
Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.
У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі№ 3-11гс14 зроблено висновок, що обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину (частина перша статті 233 ЦК України.
Згідно частини першої статті 233 ЦК України умовами, існування яких надає підстави особі звертатися до суду, а суду - виносити рішення про визнання правочину недійсним є: 
а) наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин;
б) вчинення правочину на вкрай невигідних умовах.
Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першоїстатті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов.
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно не визнанав оспорюваний договір позики недійсним із заявлених підстав, колегія суддів не приймає до уваги як необгрунтовані, оскільки позивачем не надано доказів того, що саме під впливом обману зі сторони відповідача, та тяжких обставин ним було вчинено договір позики, що є процесуальним обов`язком позивача.
У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16 зроблено висновок, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оспорює правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Судом встановлено, що позивач та відповідач підписали 01.03.2017 року договір позики. 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 02.12.2019 року стягнуто ОСОБА_1 із в користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 7 000,00 доларів США - основного боргу; 7580,71 доларів США - проценти за користування коштами за період з 01 березня 2017 року по 01 березня 2018 року; 368.79 доларів США 3% річних передбачених статтею 625 ЦК України за період з 02 березня 2018 року по 02 грудня 2019 року по день ухвалення судового рішення.Рішення суду вступило в законну силу. 
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, правовідносинам, які склалися між сторонами спору, дійшов загалом обґрунтованого висновку, що доводи позивача про укладення спірного договору під впливом обману та тяжкої для ньго обставини і на вкрай невигідних умовах не знайшли свого підтвердження.
Позивачем не надано доказів на підтвердження введення його відповідачем в оману стосовно обставин, які впливали на вчинення спірного договору позики, наявності умислу в діях відповідача, істотності значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і самого факту обману. Спірний договір про надання позики особисто підписаний позивачем на умовах зазначених в договорі.
Також позивачем не доведено вчинення ним спірного договору позики під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Наявність посвідчення позивача, що він є інвалідом другої групи та хворіє не є доказом укладення договору під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачем не доведено що кошти від договору позики йому були необхідні на лікуваання.
На час укладення спірного договору позики волевиявлення позивача було спрямовано на його укладення. 
Щодо помилки позивача при укладені правочину, то помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 09 липня 2020 року залишити без змін.
Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
       Повний текст постанови складено 07 грудня 2020 року.

Головуючий:                                                 Г.М. Шевчук 

Судді:                                 О.Я. Міщій

М.В. Ходоровський