ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/1196/20                                                                                Головуючий у 1 інстанції: Гайдаш В.А.
                                                                                Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  06 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
           Судді-доповідача                         Вівдиченко Т.Р.
           Суддів                                           Горяйнова А.М.
                                                                  Мєзєнцева Є.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, в якому просив:
- визнати протиправною відмову відповідача у здійсненні переведення позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця;
- зобов`язати відповідача призначити позивачу з 29.01.2020 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 в розмірі 60% заробітку, зазначеного в довідках від 14.01.2020 №5/2300-13-050 та №4/2300-13-050;
- зобов`язати відповідача з 29.01.2020 здійснювати нарахування і виплату позивачу пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723 в розмірі 60% заробітку, зазначеного в довідках від 14.01.2020 №5/2300-13-050 та №4/2300-13-050.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю.  Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області у здійсненні переведення ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності державного службовця. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області призначити ОСОБА_1 з 29.01.2020 пенсію державного службовця відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" №3723, здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії у розмірі 60% заробітку, зазначеного у довідках Головного управління ДПС у Черкаській області від 14.01.2020 №5/2300-13-050 та №4/2300-13-050
Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує, що відповідачем правомірно відмовлено в призначенні позивачу відповідно до Закону України "Про державну службу".
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з 24.11.2015 призначена пенсія по інвалідності 2-ї групи, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
15.11.2019 позивача звільнено з посади начальника управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів ГУ ДФС у Черкаській області. Стаж державної служби складає 16 років, 1 місяць.
Позивач 29.01.2020 р. звернувся до відповідача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності 2-ї групи, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", на пенсію по інвалідності, у відповідності до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII.
Листом від 07.02.2020 №2300-0303-8/2109 відповідач відмовив позивачу щодо призначення пенсії, у відповідності до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII, у зв`язку з тим, що позивач станом на момент звернення із відповідною заявою не досяг 62-річного віку.
Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Умови пенсійного забезпечення державних службовців до 01 травня 2016 року визначалися   Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   (надалі - Закон № 3723-ХІІ).
Відповідно до ч. 1   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ,   на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого   ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1      ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Згідно із   ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування",   особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.
Частиною 1   ст.28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
До 01 травня 2016 року (дата набрання чинності   Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ) право на пенсію державного службовця мали особи, які:
а) досягли певного віку та мають передбачений законодавством страховий стаж;
б) мали стаж державної служби не менш як 10 років, та на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців; а також особи, які мали не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.
Після 01 травня 2016 року, відповідно до   ст.90 Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ   пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до   Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Разом з тим, відповідно до п.10   Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ   державні службовці, які на день набрання чинності цим   Законом   займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 попереднього   Закону   та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Згідно із п.12   Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ   для осіб, які на день набрання чинності цим   Законом   мають не менш, як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених   ст.25 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії, відповідно до   статті 37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   в порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Таким чином,   Прикінцевими та перехідними положеннями Закону України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ   передбачено, що за наявності у особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу держслужби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років стажу держслужби незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на держслужбі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ, але за певної додаткової умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
При цьому, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії, відповідно до   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   після 1 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1   ст.37 Закону України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ   і Прикінцевих та перехідних положень України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VІІІ, а саме: щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.
Водночас, за відповідно до ч. 9   ст. 37 Закону № 3723-XII, пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч. 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до   Закону № 1058-IV   особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього   Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.
Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим   Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим   Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч. 12   ст. 37 Закону № 3723-XII).
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 , він з 10.01.2003 по 05.11.2019 перебував на державній службі. (а.с. 8-15).
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, має відповідний стаж на посаді державної служби (понад 10 років).
Перед зверненням за призначенням пенсії ОСОБА_1 працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців.
Оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 20 років, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, то позивач має право на призначення пенсії по інвалідності, згідно зі   ст. 37 Закону № 3723-XII, а тому, відповідно, наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної йому відповідно до   Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи, відповідно до   Закону № 3723-XII.
Зазначений висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі від 13 лютого 2019 року №822/524/18.
Частиною 1 статті 44 Закону № 1058-IV визначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, затверджено перелік документів, необхідних для призначення пенсії.
Матеріали справи свідчать, що листом від 07 лютого 2020 № 2300-0303-8/2109 Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області відмовило ОСОБА_1 у переведенні на пенсію по інвалідності, відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з невиконанням умов Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про державну службу" в частині досягнення віку - 62 роки (а.с. 20).
Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 при зверненні із заявою про переведення  було дотримано всі умови , визначені Законом: є особою з інвалідністю ІІ групи, має відповідний стаж на посаді державної служби (понад 10 років), перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що позивач має право на призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу".
Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2  ст. 77 КАС України).
При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до ч. 3  ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 15 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені     статтями 328-329 КАС України.

 Суддя-доповідач                                                                            Вівдиченко Т.Р.
          
 Судді                                                                                                      Горяйнов А.М.
                                                                                                  
                                                                                                           Мєзєнцев Є.І.