Постанова
іменем України
5 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 617/1342/19
провадження № 51-3726км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 7 травня 2020 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019220260000582, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Строганівки Приазовського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вироком Вовчанського районного суду Харківської області від 17 грудня 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено:
- за ч. 3 ст. 185 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- за ч. 2 ст. 189 КК – до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 15 червня 2019 року близько 22:45 проник на територію домоволодіння АДРЕСА_2 та вчинив крадіжку велосипеда ТМ «Україна» чорного кольору з рамою закритого типу, що належить ОСОБА_7 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_7 матеріальні збитки на суму 1112 грн.
Крім того, 8 липня 2019 року близько 21:30, ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку того ж домоволодіння, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, погрожуючи вбивством ОСОБА_7 , а також погрозою знищення належного їй майна, у присутності ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , демонструючи при цьому ніж, висунув незаконну вимогу про передачу йому грошових коштів у сумі 3000 грн, належних потерпілій ОСОБА_7 , яка реально сприйняла погрозу пошкодження її майна та вбивства. Після пред`явлення вимоги про передачу грошових коштів, ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, оскільки почув, що були викликані співробітники поліції.
Апеляційний суд ухвалою від 7 травня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишив без зміни, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вважає вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК необґрунтованим і вказує на те, що з огляду на конкретні обставини справи (кількість епізодів злочинної діяльності, один з яких вчинений засудженим із використанням ножа у стані алкогольного сп’яніння) та дані про особу засудженого призначене йому покарання не сприятиме його виправленню й попередженню вчинення нових злочинів. Зазначає, що суд апеляційної інстанції при залишенні апеляційної скарги прокурора без задоволення, в якій він не погоджувався з призначеним ОСОБА_6 покаранням із застосуванням положень ст. 75 КК, всупереч вимогам ст. 419 КПК не перевірив належним чином усіх наведених у скарзі доводів та обґрунтованих відповідей на них не дав і безпідставно залишив вирок місцевого суду без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки судів обох інстанцій щодо винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 189 КК, за обставин, установлених у вироку, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, у тому числі на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованих йому діянь, і в касаційній скарзі не заперечуються.
Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання – конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.
За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд дотримався загальних засад, передбачених статтями 50, 65 КК, оскільки врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (що є тяжкими злочинами), дані про особу обвинуваченого (має постійне місце проживання, за яким характеризується задовільно, офіційно не працює, є особою, котра перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, раніше не судимий). Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, визнання вини, сприяння у розкритті злочину, а обставиною, що обтяжує покарання, – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Також місцевий суд врахував позицію потерпілої, яка цивільний позов до ОСОБА_6 не заявляла, в судовому засіданні суду першої інстанції від 17 грудня 2019 року зазначила, що претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має та просила його суворо не карати, не позбавляти волі, що підтверджується звукозаписом цього судового засідання.
Крім того, саме про застосування ст. 75 КК просив прокурор у судових дебатах 17 грудня 2019 року, перед виходом суду до нарадчої кімнати, що підтверджується тим же звукозаписом судового засідання.
Урахувавши вищезазначені обставини в сукупності, дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, місцевий суд дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.
Суд апеляційної інстанції з дотриманням положень статей 404, 405 КПК розглянув подану апеляційну скаргу прокурора, яка є аналогічною його касаційній скарзі, і дійшов правильного висновку, що вирок місцевого суду відповідає вимогам кримінального процесуального закону і кримінального закону,  навівши в ухвалі докладні мотиви свого рішення, з яким погоджується також і колегія суддів касаційного суду.
Доводи прокурора про те, що суди попередніх інстанцій не урахували в повній мірі тяжкість вчинених засудженим злочинів, конкретних обставин справи та обставину, що обтяжує покарання, є безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані судами і їм дана належна оцінка.
Доводи прокурора про те, що засуджений не бажає стати на шлях виправлення, щиро не розкаявся, не є слушними. Як правильно дійшов висновку апеляційний суд,  саме орган досудового розслідування визнав обставинами, що пом`якшують покарання,  щире каяття та активне сприяння  розкриттю злочину, що підтверджується даними обвинувального акта. Крім того,  справу було розглянуто у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, в ході судового розгляду винна особа визнала свою винуватість і щиро розкаялася. Вказані обставини спростовують доводи касаційної скарги про те, що засуджений намагався уникнути кримінальної відповідальності.
Та обставина, що  ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований, не свідчить про його схильність до вчинення злочинів проти власності. Вказані доводи прокурора є припущенням.
Крім того, засуджений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що із урахуванням  кількох обставин, що пом`якшують покарання, позиції потерпілої та сторони обвинувачення в суді першої інстанції, стали підставами для застосування положень ст. 75 КК.  
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Призначене ОСОБА_6 покарання відповідає принципу індивідуалізації, співмірності є достатнім і необхідним для виправлення винуватого та попередження вчинення нових злочинів, а доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає непереконливими.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Харківського апеляційного суду від 7 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, акасаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                            ОСОБА_3