П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

_______________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/1388/20	

Головуючий в 1 інстанції: Устинов І. А.
Дата і місце ухвалення: 02.06.2020р., м.Миколаїв
          
        П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
        Головуючого – судді :   Бойка А.В.,
                                         суддів:   Єщенка О.В.,
                                                        Федусика А.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив суд:
-          визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
-          зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині відмови в задоволенні вимог позову щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення від 02.06.2020р. у відповідній частині з прийняттям нового судового рішення – про задоволення позову у повному обсязі.
В своїй скарзі апелянт зазначає, що відмовляючи в задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації, суд не навів доводів, якими він керувався при прийнятті рішення. При цьому, закріплені у ст.ст. 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов  для звільнених працівників,  так як гарантують отримання ними всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. 
Апелянт зазначає, що оскільки військовою частиною НОМЕР_1 так і не проведений остаточний розрахунок з позивачем щодо виплати грошової компенсації  за невикористанні календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, то середній заробіток за час затримки виплати належних працівнику сум необхідно нараховувати  по день постановлення судового рішення.  
Посилається апелянт і на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції не враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 26.02.2020 року по справі №821/1083/17.
Військова частина НОМЕР_1 подала письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення. Відповідач зазначає, що з прийняттям судового рішення про стягнення з роботодавця на користь працівника належних при звільненні сум, статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов`язання роботодавців виплатити  заборгованість із заробітної плати  та компенсацію змінюється  на зобов`язання виконати судове рішення, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 
Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 в період з 2014 року по 14.01.2018 року проходив військову службу за контрактом на  посаді  старшого техніка 1-го загону військової частини НОМЕР_2 (нове найменування – військова частина НОМЕР_1 ), у військову званні «мічман».
Згідно витягу з Наказу Командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині)  від 12.01.2018 року № 9 позивача звільнено з військової служби відповідно до пункту «а» ч.6 підпункту «ї» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з закінченням строку контракту).
З 14.01.2018 року позивача виключено  із списків особового складу  частини та всіх видів забезпечення.
Позивач є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_3 виданого 04.03.2015р. 
При звільненні позивача зі служби на його користь не було виплачено грошової компенсації  за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року.
У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з цього приводу до Військової частини НОМЕР_2 з відповідною заявою.
Листом від 01.10.2019 року №630/2934 Військова частина НОМЕР_2 повідомила позивача про результати розгляду його заяви щодо виплати компенсації  за відпустку як учаснику бойових дій. Зокрема, зазначила, що на його користь не виплачувалася  компенсація за відпустку  як учаснику бойових дій, оскільки за вимогами п.19 ст.10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців  та членів їх сімей» надання військовослужбовцям в особливий період  інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як  до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. Отже, і компенсація при звільненні не виплачується.
Не погоджуючись з правомірністю вказаної відмови ОСОБА_1 оскаржив її в судовому порядку.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період  з 04.03.2015 року по 14.01.2018 року, дійшов висновку, що на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу відповідачем протиправно не було проведено з ним усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому, судом першої інстанції враховано правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 16.05.2019 року за результатами розгляду зразкової справи №620/4218/18.
Поряд з цим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 в частині вимог про зобов`язання військову частину НОМЕР_1 виплатити на користь позивача середній заробіток за весь час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку. 
З огляду на те, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року військовою частиною не оскаржувалось, колегія суддів, на підставі ст.308 КАС України, здійснює перегляд рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги,  тобто з частині вимог ОСОБА_1 , в задоволенні яких йому відмовлено. 
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції у відповідній частині колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з частиною першою статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять службу в органах внутрішніх справ та поліції, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці.
Разом з тим, спеціальним законодавством не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
Отже, безперечним є висновок, що трудове законодавство у питаннях, які не врегульовані нормами спеціального законодавства, поширюється також і на військовослужбовців.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
В свою чергу, згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
На підставі наведеного, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про наявність у нього права на отримання відшкодування за затримку виплати грошової компенсації за невикористану ним додаткову відпустку як учасника бойових дій на підставі статті 117 КЗпП України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 сформулювала висновок, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду і у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ураховуючи вказані висновки Великої Палати Верховного Суду, а також те, що у даній справі підтверджено право позивача на отримання грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій, колегія суддів вважає, що відповідач повинен нести відповідальність, встановлену ч.1 ст. 117 КЗпП України, а саме: виплатити позивачу його середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій.
При прийнятті рішення у даній справі колегія суддів, на виконання положень ч.5 ст.242 КАС України, врахує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені в постановах від 26.02.2020 року у справі №821/1083/17 та від 26.02.2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо необхідності  дотримання судом, який розглядає спір про стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, принципів розумності, справедливості та пропорційності суми відшкодування, та зменшення за певних умов розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. 
Суд апеляційної інстанції, розраховуючи  суму середнього заробітку за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки виходить з такого.
Середній заробіток працівника, згідно ч.1   ст.27 Закону України «Про оплату праці»,   визначається за правилами, визначеними   постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі – Порядок № 100), який застосовується у випадку виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Згідно п.2   постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», чинність цієї   постанови   поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Абзацом першим п.8 Порядку №100 встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
На виконання ухвали П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23.09.2020 року військовою частиною НОМЕР_1 надано довідку, згідно якої грошове забезпечення позивача за останні два повні місці роботи перед звільненням (листопад-грудень 2017 року) складає 22  225,60 грн. Протягом цих двох місяців було 42 робочих дні. Виходячи з цього, середньоденний заробіток позивача становить 22  225,60 : 42 = 529,18 грн. 
Періодом затримки слід вважати з дати виключення позивача зі списків особового складу по дату прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Загальна кількість робочих днів у період з 15.01.2018 року до 12.10.2020 року становить 687 робочих днів. 
Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 363  972,60 грн. (529,18 грн. х 687 р.д.) з урахуванням належних до сплати податків та інших обов`язкових платежів.
Також, колегія суддів дослідила наданий відповідачем на виконання ухвали суду від 23.09.2020 року розрахунок коштів, які підлягають виплаті на користь ОСОБА_1  в якості грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та встановила, що до виплати позивачу належить на виконання судового рішення по справі №400/1388/20 13039,60 грн.
В свою чергу, застосовуючи до обставин даної справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів виходить з наступного: позивач звернувся до суду з цим позовом до суду у березні 2020 року, в той час, як звільнення позивача мало місце в січні 2018 року; відповідач заперечував проти права позивача на компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, а тому, факт порушення цього права та сума відповідної компенсації були встановлені лише під час судового розгляду; сума компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій (13039,60 грн.), більш ніж в 27 разів менша, ніж сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (363  972,60 грн.). 
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 26  079,20 грн., що вдвічі перевищує суму несвоєчасно виплачених коштів.
Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимоги про зобов`язання відповідача виплатити середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення - про часткове задоволення позову.
Відповідно до п.4 ч.1 ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 червня 2020 року скасувати в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання виплатити середній заробіток за час затримки по виплаті грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки по день фактичного розрахунку – скасувати.
Прийняти у вказаній частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 26  079,20 грн. (двадцять шість тисяч сімдесят дев`ять гривень 20 копійок)
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Бойко А.В.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Федусик А.Г.