П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 420/698/20	
Головуючий в 1 інстанції: Марин П.П.
          Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  судді - Вербицької Н.В.,
                      суддів – Джабурії О.В.,
                                  - Ступакової І.Г.,
при секретарі судового засідання – Болтушенка А.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И Л А:
30 січня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДМС України в Одеській області, в якій просив:
визнати протиправним та скасувати рішення управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.01.2020 № 361971 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 ;
зобов`язати управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву-анкету про видачу нової посвідки на імміграцію в Україну та постійне проживання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 25.04.2017 року йому видано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 . Наприкінці 2019 року ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про видачу нової посвідки через втрату зазначеної. Рішенням від    21.01.2020 за №361971 позивачу повідомлено, що посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 скасовано. Дане рішення, на переконання позивача, винесено формально, з надуманих підстав та в ньому відсутня процедура встановлена Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого  постановою Кабміну України від 26.12.2002 року №1983. При наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну та оформленні посвідки на постійне проживання відповідачем проводилась необхідна перевірка поданих документів та в межах компетенції з`ясовано питання відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію. Враховуючи встановлене належним способом захисту є зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області розглянути заяву-анкету позивача про видачу посвідки на постійне проживання та прийняти відповідне рішення про видачу або відмову у видачі нової посвідки.
Відповідач заперечував проти позову зазначаючи, що відповідно до матеріалів особової справи громадянин Азербайджану Алахвердієв ОСОБА_3 отримав дозвіл на імміграцію в Україну 25.04.2017 на підставі п.1 ч.3  ст.4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що його батько ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України. На підставі цього дозволу позивач був документований 25.04.2017 посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 ,  надавши до заяви про оформлення посвідки на постійне проживання належним чином засвідчений переклад на українську мову паспорту громадянина Азербайджану на ім`я    ОСОБА_5 . При зверненні з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну позивач надав належним чином засвідчений переклад свого свідоцтва про народження, де прізвище його та його батька зазначено як « ОСОБА_6 », однак відповідно паспорту громадянина України батька іноземця, прізвище зазначено як на українській та російській мові як « ОСОБА_7 ». Таким чином встановлено, що дозвіл на імміграцію надано іноземцем на підставі неправдивих відомостей. Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 12 Закону України «Про імміграцію»  дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів що втратили чинність. Все вищезазначене і стало підставою для прийняття рішення щодо скасування посвідки на постійне проживання в Україні громадянину Азербайджану ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13липня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.01.2020 № 361971 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 . Зобов`язано управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву-анкету про видачу нової посвідки на імміграцію в Україну та постійне проживання.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що резолютивна частина оскаржуваного рішення суду є незрозумілою в частині зобов`язання вчинити певні дії, оскільки невідомо чию заяву-анкету слід розглянути та чинним законодавством України взагалі не передбачений вид документу, як посвідка на імміграцію в Україну та постійне проживання. Відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства України та на підставі зазначених у відзиві на позовну заяву обставин правомірно прийняв рішення про скасування дозволу на імміграцію та скасував загублену позивачем посвідку на постійне проживання, що відповідає положенням п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та п.п. 1 п. 64, п.п. 4 п. 72 Порядку №321.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.
06 вересня 2016 року за вх. №4179 ГУ ДМС в Одеській області зареєстрована заява громадянина Азербайджана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки його батько є громадянином України (а.с. 32).
До заяви додано копію паспорта позивача Р4023522 з нотаріально завіреним перекладом з англійської на українську мову відповідно до якого його ПІБ – ОСОБА_2 (а.с. 34-46). Також надано:
копію свідоцтва про народження позивача з нотаріально завіреним перекладом з азербайджанської на російську мову відповідно до якого ПІБ позивача – « ОСОБА_8 оглы» (а.с. 49-52);
копію паспорта громадянина України - батька заявника - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 53-54).
25 квітня 2017 року головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області І.П. Гребенко складено та т.в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області І.В. Безкищенком затверджено висновок, за результатами якого задоволено клопотання позивача щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну. Зазначено, що у зв`язку із тим, що гр. Азербайджану ОСОБА_2 є сином гр. України, на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», надати йому дозвіл на імміграцію в Україну. При зверненні із заявою про документування – документувати його посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с. 80).
25 квітня 2017 року за № НОМЕР_2 видано дозвіл на імміграцію в Україну гр. Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , національний паспорт НОМЕР_3 виданий 28.07.2010, про те, що йому на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозволено постійне проживання в Україні. Зазначено, що даний дозвіл дійсний до 25.04.2018 та протягом цього часу позивачу слід звернутися до територіального підрозділу ДМС із заявою про видачу посвідки на постійне проживання (а.с. 81).
25 квітня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо оформлення посвідки на постійне проживання, до якої додано копію його паспорта НОМЕР_3 з нотаріально завіреним перекладом з азербайджанської на українську мову відповідно до якого ПІБ позивача –    ОСОБА_5 (а.с.82-86).
25 квітня 2017 позивач документований посвідкою на постійне проживання НОМЕР_1 . При цьому листом Департаменту у справах іноземців та ОБГ підтверджено, що її видано на прізвище «Алл ОСОБА_9 » (а.с. 97).
21 жовтня 2019 року позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо оформлення посвідки у зв`язку з втратою, до якої додано копію його паспорта НОМЕР_3 з нотаріально завіреним перекладом з англійської на українську мову відповідно до якого ПІБ позивача –    ОСОБА_5 (а.с.89).
10 грудня 2019 року відповідачем прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 на підставі п.п. 3 п. 62 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабміну України від 25.04.2018 №321, видане гр. Азербайджану ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивача з даним рішенням ознайомлено під підпис 19.12.2019 (а.с. 96).
21 січня 2020 року провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області Ніколенко О. складено та т.в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області Безкищенко І. затверджено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 . Посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017 визнано недійсною (втрачена) (а.с. 103-105)
Даним висновком встановлено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 взагалі не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію, оскільки надані ним документи, зокрема, свідоцтво про народження НОМЕР_5 свідчать про розбіжність його прізвища « ОСОБА_10 » та прізвища особи, зазначеної як його батько, згідно його паспорта громадянина України ( ОСОБА_7 ). Видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017 на прізвище « ОСОБА_10 » не відповідає даним дозволу на імміграцію.
За таких умов, наданий позивачу на підставі неправдивих відомостей дозвіл на імміграцію слід скасувати, посвідку визнати недійсною відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», п.п1 п. 64, п.п.4 п. 72 Порядку № 321(а.с. 104-105). 
21 січня 2020 року за №361971 ГУ ДМС України в Одеській області на підставі п.1 ч.1  ст.12 Закону України «Про імміграцію»    прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну виданого громадянину Азербайджану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 25.04.2017 року. Також скасована посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 виданої 25.04.2017 року (втрачена) на підставі вимог підпункту 1 п.64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого  постановою Кабміну України від 25.04.2018 року №321. Копія даного рішення позивачем отримана 23.01.2020 (а.с. 106-107).
Не погоджуючись з рішенням про скасування дозволу на імміграцію, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не встановлено, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію в Україну у 2017 році були надані свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність, як це передбачає п.1 ч.1    ст.12 Закону України "Про імміграцію". Документи позивача, подані ним у 2016 році для отримання дозволу на імміграцію в Україну прийняті уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, без зауважень, як достатні. Відповідач, маючи в розпорядженні надані позивачем документи, дійшов висновку, що позивач має отримати дозвіл на імміграцію як син громадянина України  ОСОБА_4 . Доказів того, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію були повідомлені свідомо неправдиві відомості, подані підроблені документи чи документи, що втратили чинність, відповідачем до суду не надано. Скасування відповідачем дозволу на імміграцію за відсутності будь-яких винних дій позивача, через виявлення помилки, допущеної уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є порушенням принципу належного урядування, а покладання на позивача тягаря відповідальності шляхом скасування йому дозволу на імміграцію, за неналежну перевірку уповноваженою особою поданих документів свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.
Судова колегія погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
За приписами частини другої  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до  ст. 26 Закону України Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства від 22 вересня 2011 року №3773-VI   іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.
Відповідно до  ст.1 Закону України 3773-VI  іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
У  статті 11 Закону України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III зазначено, що у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: 
- імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; 
- іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.
Відповідно до п.п.1 ч. 1  ст. 12 Закону України №2491-III   дозвіл на імміграцію може бути скасовано,зокрема, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Матеріали справи підтверджують, що оскаржуване рішення прийнято відповідно до вищевказаної норми, а отже для правильного вирішення оскаржуваних правовідносин слід з`ясувати чи надавалися позивачем свідомо неправдиві відомості, підроблені документи чи документи, що втратили чинність при зверненні за отриманням дозволу на імміграцію в Україну.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений  постановою Кабміну України від 26 грудня 2002 року №1983  (далі - Порядок №1983).
Як встановлено судом, позивачу 25.04.2017 за №361971 видано дозвіл на імміграцію в Україні (а.с.81) та посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017 (а.с.83).
При цьому виданню дозволу на імміграцію передувала перевірка поданих позивачем документів, а також складення та затвердження 25 квітня 2017 року висновку за результатами якого задоволено клопотання позивача щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну. 
У даному висновку зазначалося, що у зв`язку із тим, що гр. Азербайджану ОСОБА_2 є сином гр. України, на підставі п.1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», йому слід надати дозвіл на імміграцію в Україну. При зверненні із заявою про документування – документувати його посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с. 80).
Відповідно до п.п 21-22 Порядку №1983 дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених  статтею 12  Закону України “Про імміграцію”, що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Позивач, 21.10.2019 року звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою щодо оформлення посвідки у зв`язку з її втратою (а.с.89).
Відповідно до п.43 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, який затверджений  постановою Кабміну України від 25 квітня 2018 року №321, рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.
Саме з метою здійснення дистанційної перевірки поданих позивачем документів відповідачем витребувано від ДМС України його особову справу (а.с. 95) та виявлено розбіжності в наявних у даній справі документах.
21 січня 2020 року провідним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та ОБГ ГУ ДМС України в Одеській області Ніколенко О. складено та т.в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області Безкищенко І. затверджено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_1 . Посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017 визнано недійсною (втрачена) (а.с. 103-105)
Даним висновком встановлено, що гр. Азербайджанської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 взагалі не мав підстав для отримання дозволу на імміграцію, оскільки надані ним документи, зокрема, свідоцтво про народження НОМЕР_5 свідчать про розбіжність його прізвища « ОСОБА_10 » та прізвища особи зазначеної як його батько згідно його паспорта громадянина України ( ОСОБА_7 ). Видана посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017 на прізвище « ОСОБА_10 » не відповідає даним дозволу на імміграцію.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що   на момент видання позивачу 25.04.2017 дозволу на імміграцію в Україну № НОМЕР_2 та посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 у відповідача були наявні паспорт громадянина України серії НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про народження серії НОМЕР_5 видане Виконавчим комітетом СНД смт. Говсани Сураханського району, актовий запис про народження № 111 від 13.02.1991 на ім`я « ОСОБА_8 оглы».
Судова колегія вважає вірними висновки суду першої інстанції, що документи позивача, подані ним у 2016 році для отримання дозволу на імміграцію в Україну прийняті уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, без зауважень, як достатні. За наслідками перевірки у поданих документах не встановлено наявності розбіжності у прізвищі позивача та його батька. Відповідач, маючи в розпорядженні надані позивачем документи, дійшов висновку, що позивач має отримати дозвіл на імміграцію, як син громадянина України  ОСОБА_4 .
Належних та допустимих доказів того, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію були повідомлені свідомо неправдиві відомості, подані підроблені документи чи документи, що втратили чинність, відповідачем, всупереч частини другої  статті 77 КАС України, до суду не надано. Так само відповідачем не доведено, що за час проживання позивача в Україні виникли обставини, які б слугували підставами для скасування дозволу на імміграцію, передбаченими    ст.12 Закону України "Про імміграцію".
Судова колегія враховує, що під час звернення щодо отримання дозволу на імміграцію позивачем надано нотаріально завірений переклад його паспорта НОМЕР_3 , відповідно до якого його ПІБ – ОСОБА_2 (а.с. 34-46), що відповідає рішенню про надання дозволу на імміграцію від 25 квітня 2017 року за №361971.
При первісному зверненні із заявою щодо оформлення посвідки на постійне проживання та повторному зверненні щодо її оформлення у зв`язку із втратою, позивачем надано нотаріально завірений переклад його паспорта НОМЕР_3 , відповідно до якого його ПІБ– Аллахвердієв  ОСОБА_11 (а.с.82-86, 92), проте дана обставина не підтверджує подання позивачем свідомо неправдивих відомостей, а свідчить про відмінність техніки перекладу здійсненої різними перекладачами.
Вірними є висновки суду першої інстанції, що скасування відповідачем дозволу на імміграцію за відсутності будь-яких винних дій позивача, через виявлення помилки, допущеної уповноваженими посадовими особами органу, що реалізує державну політику у сфері імміграції, є порушенням принципу належного урядування, а покладання на позивача тягаря відповідальності шляхом скасування йому дозволу на імміграцію, за неналежну перевірку уповноваженою особою поданих документів свідчить про нерозсудливість відповідача при виконанні ним державних функцій у спірних правовідносинах.
Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. (Рішення від 20.10.2011 року у справі "Рисовський проти України" (заява №29979/04).
Відповідно до п.п. 1   п.  64 Порядку №321   посвідка на постійне місце проживання скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до  статті 12 Закону України "Про імміграцію".
Судова колегія звертає увагу, що оскаржуваним рішенням від 21.01.2020 №361971 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано не тільки дозвіл на імміграцію, а також втрачену посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 25.04.2017.
На думу суду,  навіть якщо в 2017 році посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, перекладати тягар вкрай негативних наслідків такої помилки або зловживання на особу (позивача у справі) є неприпустимим.
З урахуванням вищевказаного вірним є висновок суду першої інстанції, що оскаржуване рішення від 21.01.2020 №361971 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийнято відповідачем за відсутності установлених законом підстав та всупереч наданим повноваженням, а тому вірно скасовано судом першої інстанції.
Разом з тим, судова колегія вважає помилковим рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог щодо зобов`язання відповідача вчинити дії, а саме розглянути заяву-анкету про видачу нової посвідки на імміграцію в Україну та постійне проживання.
Матеріали справи підтверджують, що 10 грудня 2019 року відповідачем прийнято рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання № НОМЕР_4 на підставі п.п. 3 п. 62 Порядку №321, видане гр. Азербайджану ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивача з даним рішенням ознайомлено під підпис 19.12.2019 (а.с. 96).
Зазначене рішення про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання прийнято окремо від оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію, позивачем воно не оскаржувалося та не є предметом розгляду даної справи, а тому щодо його прийняття не встановлено протиправні дії відповідача.
За таких умов щодо заяви від 21.10.2019 про оформлення посвідки у зв`язку з втратою ГУ ДМС України в Одеській області прийнято відповідне рішення, яке є чинним, а тому підстави щодо зобов`язання повторно розглянути подану анкету відсутні.
Судова колегія звертає увагу, що особова справа позивача будь-яких інших заяв щодо оформлення посвідки у зв`язку з втратою не містить.
За таких умов, належними діями ОСОБА_1 є повторне звернення із заявою щодо оформлення посвідки у зв`язку з втратою, з наданням перекладу паспорту, відомості якого відповідають наданому йому дозволу на імміграцію від 25 квітня 2017 року №361971.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Суд першої інстанції в частині зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву про видачу посвідки надав невірну правову оцінку обставинам справи, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
З урахуванням зазначеного рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області вчинити певні дії, з прийняттям постанови про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині. 
В іншій частині, відповідно до ст.316 КАС України,  рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст.  308,310,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області    - задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року  скасувати в частині зобов`язання управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву-анкету ОСОБА_1 про видачу нової посвідки на імміграцію в Україну та постійне проживання.
Прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2020 року – залишити без змін.
Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 29 жовтня 2020 року.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Головуючий:                                                                       Н.В.Вербицька
Суддя:                                                                       О.В. Джабурія
Суддя:                                                                                І.Г. Ступакова