ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/1180/20 пров. № А/857/8257/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Смолинця А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року (ухвалене головуючим-суддею Коморним О.І., час ухвалення судового рішення 15 год 34 хв у м. Львові, час складання повного тексту судового рішення 15 червня 2020 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС, відповідач), в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДПС від 08.10.2019 за №0001633306, №0001643306, №0001653306. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10.06.2020 позов було задоволено повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДПС подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у взаємовідносинах між позивачем та банком відбулося саме прощення боргу, а не самостійне погашення боржником кредиту за кредитним договором, як помилково зазначив суд першої інстанції, що підтверджується договором про припинення зобов`язань від 01.07.2015. Крім того, суд першої інстанції помилково вказав, що у спірних правовідносинах відбулася зміна валюти зобов`язання та неправильно застосував до спірних правовідносин положення п.8 підрозділу І розділу ХХ ПК України. Також, судом першої інстанції при розгляді даної справи не було застосовано до спірних правовідносин положення п.п.102.2.1 п.102.2 ст.102 ПК України, який підлягав застосуванню, оскільки у даному випадку мав місце факт неподання позивачем декларації про майновий стан та доходи за 2015 календарний рік, а тому суд дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин строків давності. Судом також не враховано, що при списанні (анулюванні) заборгованості, особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів у силу припинення належного кредитору права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов`язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом, включаючи і проценти, як плату за отриману послугу з користування наданими коштами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Войтків З.Б., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що відповідно до листа AT «Райффайзен Банк Аваль» №4-2/1333 від 12.12.2018, відповідач отримав інформацію про нарахування позивачу доходу у вигляді анулювання (прощення) заборгованості за кредитом у III кварталі 2015 року в сумі 1908463,20 грн, що відображено у відомостях з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів за ознакою доходу «126».
ГУ ДПС була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка фізичної особи ОСОБА_1 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2015   по 31.12.2015, за результатами якої складено акт №23/13-01-33-06/ НОМЕР_1 від 18.09.2019. 
Перевіркою встановлено порушення абз. «д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167 ПК України, п.п.1.2, п.п.1.3, п.п.1.5, п.п.1.6 п.161 підрозділу 10 розділу XX ПК України, п.п.168.1.1, п.п.168.1.2 п.168.1 ст.168 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» №71-VIII від 28.12.2014, в результаті чого донараховано військовий збір за 2015 рік на загальну суму 28626,95 грн.
На підставі акта перевірки ГУ ДПС винесло оспорювані рішення від 08.10.2019 за №0001633306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 476354,55 грн, в тому числі 381083,64 грн за податковими зобов`язаннями та 95270,91 грн штрафними (фінансовими) санкціями, №0001643306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування на суму штрафних (фінансових) санкцій 170 грн, №0001653306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір на загальну суму 35783,68 грн, в тому числі 28626,95 грн за податковими зобов`язаннями та 7156,73 грн штрафними (фінансовими) санкціями.
За результатами оскарження позивачем вищевказаних податкових повідомлень-рішень, рішенням ГУ ДПС №2098/С/99-00-08-05-04-14 від 24.12.2019 скаргу позивача було залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін.
Вважаючи податкові повідомлення-рішення протиправними, ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що самостійне погашення боржником кредиту за кредитним договором не є анулюванням (прощенням) боргу за таким договором та відповідно додатковим благом, а відтак відсутній загальний річний оподаткований дохід за 2015 рік та відповідно обов`язок позивача подавати податкову декларацію. Суд також погодився з доводами позивача про закінчення на момент проведення перевірки граничного терміну та зберігання документів, які підтверджують доходи та витрати за 2015 рік. Застосовуючи до спірних правовідносин положення п.8 підрозділу І розділу ХХ ПК України, суд першої інстанції вказав, що у відносинах між Банком та позивачем відбулася зміна валюти зобов`язання. Крім того, податковим органом не взято до уваги той факт, що між позивачем та банком була укладена додаткова угода №3 від 03.06.2010, якою було збільшено строк кредиту до 360 місяців та дату остаточного погашення кредиту 11.05.2037.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Згідно п.162.1 ст.162 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), платниками податку з доходів фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні та податковий агент.
Відповідно до п.п.163.1.1, 163.1.2 п.163.1 ст.163 ПК України, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
Згідно п.164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.
За змістом п.п.14.1.54 п.14.1 ст.14 ПК України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.
Підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).
Згідно дефініції, наведеної у п.п.14.1.47 п.14.1 ст.14 ПК України, додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).
Встановлений п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу є вичерпним.
Відповідно до п.п. «д» п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Згідно п.167.1 ст.167 ПК України, ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.6 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року.
Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм п.164.6 ст.164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, до суми такого перевищення застосовується ставка 20 відсотків.
Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із ст.177 і ст.178 цього розділу, застосовують ставку 20 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.
Пунктом 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України визначено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Відповідно до п.п.1.1 п.161 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України, платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 цього Кодексу, тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи як з джерела їх походження в Україні, фізичні особи - нерезиденти, які отримують доходи з джерела їх походження в Україні та податкові агенти.
Згідно п.п.1.3 п.161 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України, ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Отже, необхідною умовою для нарахування та утримання податку та військового збору з доходів фізичної особи є наявність факту отримання доходів.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» №321-VIII від 09.04.2015 підрозділ 1 розділу XX Перехідних положень ПК України було доповнено пунктом 8, відповідно до якого не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 01 січня 2015 року.
Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 01 січня 2015 року. Тобто, курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, AT «Райффайзен Банк Аваль» у III кварталі 2015 року відобразив у «Податковому розрахунку сум доходу, нарахованого на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку» (форма 1 ДФ) фізичну особу - платника податків ОСОБА_1 за ознакою доходу « 126-додаткове благо» на загальну суму 1908463,20 грн.
З матеріалів справи видно, що між позивачем та AT «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір №014/1179/74/1306 від 11.05.2007, предметом якого сторони обумовили надання кредитором позичальнику кредиту у доларах США.
Строк кредитування, згідно п.1.2 Договору,сторони погодили терміном 240 місяців.
01.07.2015 між позивачем та AT «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір про припинення зобов`язань за кредитним договором №014/1179/74/1306 від 11.05.2007, у зв`язку з виконанням Позичальником умов Кредитора. Сторони домовилися, що з 01.07.2015 боргові зобов`язання за кредитним договором припиняються внаслідок звільнення Кредитором Позичальника від сплати Боргових зобов`язань (прощення боргу), а Кредитний договір вважається розірваним.
Разом з тим, до укладення договору від 01.07.2015, позивачем було сплачено суми за кредитним договором у сумі 41108,83 доларів США, що еквівалентно 868786,91 грн, що підтверджується квитанціями №10021432909043 від 29.05.2015 на суму 13621,02 доларів США, №10021432909042 від 29.05.2015 на суму 375,95 доларів США, №18301435236244 від 25.06.2015 на суму 27111,86 доларів США.
Вказана обставина свідчить про часткове виконання позичальником своїх зобов`язань перед Банком за кредитним договором №014/1179/74/1306 від 11.05.2007, а не за договором про припинення зобов`язань за основним договором.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що самостійне погашення боржником кредиту за кредитним договором не є анулюванням (прощенням) боргу за таким договором та відповідно додатковим благом, яке підлягає оподаткуванню відповідно до п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України.
Доводи скаржника про неправильне застосування судом першої інстанції положень п.8 підрозділу І розділу ХХ Перехідних положень ПК України та помилковість висновків про зміну валюти зобов`язання, колегія суддів необґрунтованими, з огляду на наступне.
Так, пунктом 1 договору від 01.07.2015 про припинення зобов`язань за кредитним договором № 014/1179/74/1306 від 11.05.2007 АТ «Райффайзен Банк Аваль» визначив суму основного боргу 90856,62 доларів США, а також визначив цю суму в еквіваленті у гривні по офіційному курсу Національного банку України на дату укладання цього договору.
Разом з тим, умовами основного договору було передбачено надання кредитних коштів у доларах США, без визначення будь-яких еквівалентів.
Відповідно до пункту 8 підрозділу І розділу ХХ Перехідних положень ПК України, не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року. Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.
Також, у листі №4-2/1333 від 12.12.2018 АТ «Райффайзен Банк Аваль», який слугував підставою для винесення оспорюваним рішень, визначено суму прощеного боргу 1908463,20 грн, тобто, і в додатковій угоді, і в листі, на який покликається відповідач, визначено суму прощеного кредиту у гривні. 
Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Банком була проведена зміна валюти зобов`язання з доларів США на гривню.
Верховний Суд уже висловив правову позицію щодо правильності застосування наведених положень законодавства у постановах від 15.05.2018 по справі №821/1594/17, від 19.07.2019 по справі №826/4240/18, від 14.11.2019 по справі №520/10880/18, від 25.11.2019 по справі №500/2252/18 та вказав, що метою запровадження приписів, що містяться у п.8 підрозділу 1 розділу XX Перехідних положень ПК України, є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції. Курсова різниця, що виникла внаслідок знецінення національної валюти по відношенню до валюти прощеного боргу (кредиту), не відноситься до доходів платника податку та не підлягає оподаткуванню.
Така позиція підтверджена постановою Верховного Суду від 04.06.2020 по справі №826/7305/17, якою визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення, а також визнано, що у позивача не виник обов`язок з подачі декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік.
Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції в частині застосування строків проведення перевірки, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.
Пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у п.44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності (п.44.3 ст.44 ПК України).
Відповідно до п.49.1 ст.49 ПК України, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.
Згідно п.п.49.18.4 п.49.18 ст.49 цього Кодексу, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним, крім випадків, передбачених розділом IV цього Кодексу.
Отже, з урахуванням наведених положень ПК України, граничний термін подання податкової декларації за 2015 рік є 30.04.2016, відтак, термін 1095 днів закінчився 30.04.2019. 
Таким чином, на час проведення перевірки закінчився граничний термін (1095 дні) зберігання документів, які підтверджують доходи і витрати за 2015 рік.
Відповідно до п.102.1 ст.102 ПК України, контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня.
У листі ДФС №11356/7/99-99-14-03-03-17 від 05.05.2017 зазначено, що у разі проведення органами ДФС перевірок, а також визначення за їх результатами суми грошових зобов`язань платника податків у випадках, коли ПК України не передбачає подання декларації, строки давності застосовують із урахуванням терміну позовної давності (1095 днів).
Жодними нормами законодавства не передбачено обов`язок кожної фізичної особи щорічно подавати декларацію незалежно від того отриманий дохід чи ні.
Крім того, у листі ДФС №11356/7/99-99-14-03-03-17 від 05.05.2017 визначено, що якщо обчислення граничних строків визначення грошових зобов`язань здійснюється з урахуванням дати прийняття податкового повідомлення-рішення, прийнятого за результатами перевірки, то з дотримання строків давності, передбачених ст.102 ПК України, період, який може бути охоплений перевіркою, обчислюється з урахуванням дати початку перевірки, зазначеної у наказі про проведення перевірки.
У наказі ГУ ДФС у Львівській області про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 №4631 від 02.08.2019 визначено початок перевірки 05.09.2019. 
Таким чином, з урахуванням консультацій та норм ПК України, період, який може бути охоплений перевіркою має становити 1095 дні (З роки) до дати початку перевірки, тобто період з 06.09.2016 по 05.09.2019. 
У зав`язку з цим, незаконним є проведення контролюючим органом перевірки за 2015 рік.
Крім того, поняття «позовна давність» визначається Цивільним кодексом України як «строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу» (ст. 256 ЦК України).
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч.1 ст.251 ЦКУ).
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Доводи відповідача щодо застосування п.102.2 ст.102 ПК України, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки відповідна норма застосовується у випадку, якщо податкова декларація не була подана. 
Разом з тим, обов`язок подачі податкової декларації, відповідно до ст.49 ПК України, виникає у випадку наявності об`єктів оподаткування. 
Відповідно до п.164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, у 2015 році ОСОБА_1 були понесені витрати, а також самостійно погашено кредит перед АТ «Райффайзен Банк Аваль».
При цьому, як було зазначено вище, курсова різниця не є додатковим благом, відтак у позивача відсутній загальний річний оподатковуваний дохід за 2015 рік та відповідно обов`язок подачі податкової декларації.
Пунктом 56.21 статті 56 ПК України визначено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Доводи відповідача з покликанням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 02.03.2020 по справі №640/18930/18, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки така стосується інших обставин, зокрема, оподаткуванню іноземного доходу.
Апелянт також посилається на постанову Верховного Суду від 02.10.2018 по справі №804/9122/16, однак відповідно до цієї постанови справу направлено на новий розгляд і в подальшому постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24.07.2019 позов платника податків задоволено, визнано протиправними податкові повідомлення-рішення щодо нарахування ПДФО. Крім того, у цій постанові зазначено наступне : «У позивача внаслідок вказаних правовідносин фактично не відбулось збільшення загального майнового стану чи приросту його активів у тій чи іншій формі, що свідчить про відсутність об`єкта оподаткування в розумінні положень п.14.1.47 п.14.1 ст.14 ПК України, а тому є помилковими посилання відповідача на положення абз. д) п.п.164.2,17 п.164.2 ст.164 ПК України, як на безумовну підставу для донарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб». Ухвалою Верховного Суду від 09.09.2019 було відмовлено у відкритті касаційного провадження.
У постанові від 31.01.2019 по справі №810/1575/16, на яку посилається апелянт, частково скасовано податкові повідомлення-рішення, однак ні в межах справи №810/1575/16, ні в межах справи №802/1108/17-а, обставини не є повністю аналогічні відносинам, які виникли між позивачем, АТ «Райффайзен Банк Аваль» та ГУ ДПС. Наведені скаржником постанови Верховного Суду ухвалені за інших фактичних обставин справ. 
З огляду на встановлені фактичні обставини справи, контролюючий орган протиправно нарахував штраф у розмірі 25% від суми визначеного грошового зобов`язання зі сплати ПДФО та військового збору.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та не є підставою для скасування оспорюваних рішень.
Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про протиправність оспорюваних рішень та наявності підстав для їх скасування.
Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.10 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.
Керуючись ст.ст.12, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 червня 2020 року по справі №380/1180/20 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 01.12.2020 згідно з ч.3 ст.321 КАС.