Номер провадження: 22-ц/813/8539/20 
Номер справи місцевого суду: 523/8027/19
Головуючий у першій інстанції Аліна С. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на ухвалу Суворовського районного суду від 20 вересня 2019 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності. 
Ухвалою Суворовського районного суду від 20 вересня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності – задоволено.
Накладено арешт на:
- на домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: на 53/100 часток, які знаходяться у праві власності в ОСОБА_1 ;
- на земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0276 га із кадастровим номером 5110137600:17:002:0033, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_5 .
             Копію ухвали направлено до Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради для відома та виконання.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд ухвалу Суворовського районного суду від 20 вересня 2019 року скасувати та постановити нову постанову, якою заяву представника ОСОБА_3 про забезпечення позову - залишити без розгляду та постановити окрему ухвалу, якою накласти на ОСОБА_3 штраф за зловживання процесуальними правами, а саме за подання однієї і тієї є ж заяви про забезпечення позову до вирішення питання апеляційним судом в розмірі 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який підлягає стягненню в дохід державного бюджету. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені судові витрати. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судове засідання, призначене на 10.12.2020 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, шляхом розміщення на офіційній веб-сторінці суду повідомлення про їх виклик у судове засідання. 
Від представника ОСОБА_5 – ОСОБА_2 до канцелярії апеляційного суду 09.12.2020 року надійшла заява, у якій останній просив суд розглянути справу за відсутності ОСОБА_5 та її представника – адвоката Голосова Ю.В.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Задовольняючи заяву представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про забезпечення позову, районний суд виходив з того, що невжиття  заходів  до забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду, а тому заява про вжиття заходів забезпечення позову підлягає задоволенню. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.
Так, процесуальні підстави для застосування заходів щодо забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України згідно приписів якої забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
За змістом статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містить, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.
Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову. Одним із видів такого забезпечення є  накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Так, з поданої 04.09.2019 року заяви представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 про забезпечення позову вбачається, що накладення арешту на 53/100 часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 та на земельну ділянку АДРЕСА_1 , площею 0,0276га, зумовлено тими обставинами, що на сьогоднішній день відповідач ОСОБА_5 має намір здійснити відчуження належної частки у праві власності на домоволодіння та/або земельної ділянки. Так, після постановлення судом ухвали від 18.06.2019 року, позивачу ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_5 вживає активних дій щодо продажу її частки домоволодіння, розміщує оголошення про продаж на низці інтернет – ресурсів оголошень (olx.ua, агенство нерухомості «Лідер» тощо). 
З огляду на викладене та враховуючи характер заявлених позивачем позовних вимог, суддя першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення заявленого позову.
Фактично єдиним доводом апеляційної скарги представника  ОСОБА_5 – ОСОБА_2 є те, що 14.06.2019 року, представник позивача ОСОБА_3 вже подавав заяву про забезпечення позову по цій справі, у якій просив накласти арешт на ці ж самі об`єкти нерухомості та за наслідком розгляду якої ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 18.06.2019 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06.11.2020 року, представнику ОСОБА_3 було відмовлено. Однак, 04.09.2019 року від представника позивача ОСОБА_3 повторно надійшла заява про забезпечення позову, у якій не змінюючи підстав та предмету позову, просив суд застосувати ті ж самі заходи забезпечення позову, у застосуванні яких судом вже було відмовлено. 
Разом з тим, апеляційний суд вважає вказані доводи апелянта безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне. 
Так, положеннями ЦПК України не встановлено заборони на повторне звернення із заявою про забезпечення позову.
Більше того, виходячи з загальних положень процесуального законодавства, заявник вправі повторно подати заяву у випадку появи нових обставин, що обґрунтовують вимоги заяви. 
Судовим розглядом справи встановлено, що саме після постановлення судом ухвали від 18.06.2019 року, позивачу ОСОБА_3 стало відомо, що ОСОБА_5 вживає активних дій щодо продажу її частки домоволодіння, розміщує оголошення про продаж на низці інтернет – ресурсів оголошень, про що надав відповідні докази до заяви про забезпечення позову (olx.ua, агентство нерухомості «Лідер» тощо).
При цьому, на спростування вищенаведеного, апелянтом до суду не надано жодних заперечень чи пояснень.
Крім того, вимоги апелянта про стягнення з позивача в дохід державного бюджету штрафу у сумі трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у зв`язку із поданням однієї і тієї ж заяви про забезпечення позову до вирішення питання апеляційним судом не підлягають задоволенню, оскільки не є такими в розумінні ст. 148 ЦПК України та більш того, як встановлено матеріалами справи позивач не позбавлений можливості подавати повторні заяви про забезпечення позову з наведенням нових доказів.
Також, при вирішення питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Матеріали справи підтверджують існування спору між сторонами, а витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.09.2019 року свідчить про зареєстроване за відповідачем ОСОБА_5 право власності на частину житлового будинку та земельну ділянку, а відтак і існування у останньої,  як власника, можливості вільно, на власний розсуд розпорядитись вищевказаним майном.
Обраний позивачем вид забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача ОСОБА_5 , оскільки арештоване майно фактично зберігається у володінні та у користуванні власника, а обмежується лише можливість розпорядитися ним.
Аналогічні висновки викладені у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 та у постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі №643/15394/19.
З огляду на викладене колегія суддів, дослідивши матеріали справи про забезпечення позову, їх обґрунтування, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид пропонованого забезпечення позову, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення заяви.
Також при дослідженні доводів апеляційної скарги враховується правова позиція, викладена у Постанові ВС/КЦС № 474/475/18 від 05.12.2018 року, згідно якої достатність наданих доказів та переконливість наведеного обґрунтування позову не можуть бути предметом перевірки судом на стадії прийняття заяви про забезпечення позову.
Отже, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при її постановленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги на цій стадії не вирішується, оскільки розглядається лише процесуальне питання, а не вирішується справа по суті.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Ухвалу Суворовського районного суду від 20 вересня 2019 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, припинення права на частку в спільному майні, визнання права власності – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.12.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк 

С.М. Сегеда