КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
08 жовтня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 757/9730/20
Апеляційне провадження № 22-ц/824/11756/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.    
     суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Волкової С.Я. по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2020 року позивач ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначив, що надає послуги з утримання будинку та його прибудинкової території та виконує функції балансоутримувача будинку, надає житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач є власником квартири АДРЕСА_3, загальною площею 83,6 кв.м, житловою площею 40,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , отримує такі послуги, при цьому не виконує зобов`язання по їх оплаті.
Таким чином, посилаючись на положення ст.ст. 525, 526, 625, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 1, 14, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 заборгованість за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальних послуг за період з 21 лютого 2016 року по 21 лютого 2020 року на загальну суму 84 309,44 грн., а саме: 59 484,52 грн. основної заборгованості, 21 778,31 грн. інфляційних збитків, 3 046,61 - 3% річних, а також сплачений судовий збір в сумі 2102 грн. (т. 1 а.с.1-5).
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження, без повідомлення сторін (т. 1 а.с. 27-28).
У червні 2020 року відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог просила відмовити в задоволенні позову. Зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_3 у вищевказаному будинку, проте договору із позивачем не укладала, рахунків за комунальні послуги не отримувала, у квартирі не проживає, намагається зробити ремонт, а позивач створює перешкоди відповідачці у доступі до мереж водопостачання та теплопостачання. Факт того, що належна відповідачці квартира отримана від будівельників і перебуває у нежитловому стані підтверджують надані фотографії (т. 1 а.с. 32-72, 157-159). 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» 59 484,52 грн. основного боргу, 21 778,31 грн. інфляційних збитків, 3 046,61 грн. 3% річних, а всього стягнуто 84 309,44 грн. Стягнуто з відповідачки на користь позивача 2102 грн. судового збору (т. 1 а.с. 169-172).
Не погодившись з рішенням районного суду, 04 серпня 2020 року відповідачка ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, просила скасувати рішення районного суду і ухвалити нове про відмову в позові. На обґрунтування скарги зазначила, що суд не врахував обставин і доказів, які викладені на обґрунтування заперечень проти заявленого позову і дійшов помилкового висновку про його задоволення. Крім того, відповідачка зазначала про пропуск позивачем строку позовної давності проте суд не звернув увагу і не дав оцінки цій заяві. Позивачем невірно нараховані інфляція та 3% річних, зокрема, що 3% річних нараховані на індекс інфляції, а останній не був визначений для кожної суми платежу щомісячно (т. 1 а.с. 175-184).
            Позивач подав відзив, в якому апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 1 а.с. 230-234). 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення районного суду розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
 
            Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.
 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вказані обставини відповідачка не заперечувала і у поданих нею зверненнях (т. 1 а.с. 7, 39, 44).
Відповідно до акту приймання передачі від 20 грудня 2012 року ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» прийняла для подальшого утримання, експлуатації та обслуговування будинок АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 90-92).
ТОВ «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» є ліцензованою організацією та відповідно до розпоряджень Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 26 вересня 2016 року № 898 та від 22 жовтня 2018 року № 1901 і укладених договорів, є виконавцем і постачальником комунальних послуг утримання і обслуговування житлового будинку, у т.ч. теплової енергії, послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 93-106, 111-153).
28 січня 2019 року позивач звертався за видачею судового наказу та 26 червня 2019 року Печерським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості із відповідачки за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2019 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року судовий наказ був скасований за заявою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 107-110).
 
Між позивачем та відповідачкою склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон).
Згідно зі ст. 13 Закону, в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.
Оскільки встановлено, що відповідачка фактично споживала житлово-комунальні послуги, розрахунок заборгованості складений позивачем за період коли відповідачка набула прав на вищевказану квартиру, тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 638 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність між сторонами договірних правовідносин та підстав для задоволення позову.
Відповідно до положень ст.ст. 319, 322 Цивільного кодексу України, власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зважаючи на викладене, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції, що в даній справі зобов`язання відповідача оплатити послуги з утримання будинку та прибудинкової території виникає внаслідок встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування. 
При цьому, доводів незаконності застосування позивачем встановлених цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону, які затверджено органом місцевого самоврядування, подана апеляційна скарга не містить. 
 З огляду на вищезазначене, колегія суддів відхилила як необґрунтовані доводи апелянта про неправильне застосування районним судом норм матеріального права.
Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 грудня 2013 року за № 970 було затверджено Порядок проведення перерахунку розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у разі перерви в їх наданні, ненадання або надання не в повному обсязі.
Відповідно до п. 11 зазначеного Порядку, у разі надходження актів-претензій від споживачів за формою згідно з додатком 1 та прийняття виконавцем рішення про їх задоволення перерахунок проводиться протягом наступного місяця з дати отримання виконавцем акта-претензії.
Акт-претензія реєструється уповноваженими особами виконавця у журналі реєстрації актів-претензій згідно з додатком 2.
Перерахунок за актом-претензією проводиться для усіх споживачів будинку, яким не були надані послуги.
Невиконання певного виду робіт, пов`язаних з наданням послуг, у зв`язку із ненастанням строку їх виконання за планом або графіком, складеним виконавцем, не є підставою для проведення перерахунку за актом-претензією.
Надані відповідачкою фотокопії заяв, фото фіксація зображень приміщень належної відповідачці на праві власності квартири не містять інформації про перерву в наданні послуг, їх ненадання або надання не в повному обсязі, періоду таких, не відповідають формі, що наведена у додатку до вищевказаного Порядку, фактично є зверненнями відповідачки до позивача як обслуговуючої організації із вимогами надати доступ до приміщень де розташовані лічильники та вузли обліку, відповіді позивача про необхідність укласти договір та сплатити заборгованість за надані послуги, переписка із запереченнями відповідачки проти умов договору про надання послуг (а.с. 39-73).
З огляду на положення частини 1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала вказані обставини встановленими та відхилила посилання апелянта про відсутність документально підтверджених експлуатаційних витрат здійснених позивачем на утримання будинку.
Відповідачкою не надано доказів сплати грошей за фактично отримані комунальні послуги у зазначений період на погашення заборгованості, тому колегія суддів визнала підставним виконаний позивачем розрахунок заборгованості на суму 59484,52 грн. заборгованості за надані комунальні послуги.
Також до суду апеляційної інстанції відповідачкою ОСОБА_1 до письмових пояснень було подано копію плану поверху будинку, копію сертифікату відповідності та копії листів-звернень  та відповідей Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва та листи-відповіді Державної служби України з надзвичайних ситуацій та ГУ ДСНС України, у т.ч., які датовані після ухвалення оскаржуваного рішення (т. 1 а.с. 213-226 т. 2 а.с. 1-22).
Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апелянт ОСОБА_1 є відповідачем у справі, надавала відзив, пояснення та докази по справі на обґрунтування заперечень проти заявленого позову, тому мала об`єктивну можливість подати докази до відзиву на позовну заяву або через канцелярію суду першої інстанції. Оскільки апелянт не навела поважних причин не подання доказів до районного суду, які могла подати до районного суду і які були додані нею до апеляційної скарги, тому колегія суддів не прийняла їх до уваги. При цьому, подані відповідачкою нові докази, зокрема, посилання на припис щодо виявлених порушень пожежної безпеки не спростовують вищенаведених висновків суду, не можуть бути визнані підставою для відмови позивачу у задоволенні заявлених ним вимог про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги. 
 
Щодо доводів апелянта про пропуск позивачем строку позовної давності.
 
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 256 ЦК України).
Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому перебіг позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).
Зі змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в судовому порядку. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.
Розрахунок заборгованості виконаний позивачем за період з 21 лютого 2016 року до 21 лютого 2020 року (т. 1 а.с. 23).
Оскільки 28 січня 2019 року позивач звертався за видачею судового наказу та 26 червня 2019 року Печерським районним судом м. Києва був виданий судовий наказ про стягнення заборгованості із відповідачки, у т.ч. інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 01 травня 2016 року по 30 квітня 2019 року, а в подальшому за заявою відповідачки судовий наказ був скасований ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 грудня 2019 року, суд, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України відхилив посилання апелянта ОСОБА_2 на пропуск позивачем строку позовної давності як підставу відмови в позові (т. 1 а.с. 34, 107-110).
 
Щодо нарахування інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
 
Правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов`язанням, у якому серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено покладення обов`язку по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальних та інших послуг на власника, наймача, орендаря житлового приміщення.
З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", в редакції Закону чинній на час виникнення спірних правовідносин, правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів в наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг боржник несе відповідальність, передбачену частиною другою статті 625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок трьох відсотків річних за вказаний період складає 3308,88 грн., проте позивачем заявлено вимоги про стягнення меншої суми - 3046,61 грн., тому, з урахуванням положень ст. 367 ЦПК України та в межах заявлених позивачем позовних вимог в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився із стягненням із відповідачки на користь позивача 3046,61 грн. 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України (т. 1 а.с. 23).
            Проте розрахунок 21778,31 грн. інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України колегія суддів визнала необґрунтованим і завищеним, тому із відповідачки на користь позивача підлягають стягненню 7229,71 грн. інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
При цьому, суд апеляційної інстанції навів наступний розрахунок інфляційних втрат. Помісячна заборгованість за надані комунальні послуги визначена за затвердженими тарифами та відповідачкою не надано доказів на спростування цих доводів позивача (т. 1 а.с. 23). 
Визначення розміру інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України виконано з розрахунку позивача, виходячи із щомісячної суми заборгованості за надані послуги  на загальну суму - 7229.71 грн. (550.19 грн. + 388.12 грн. + 348.88 грн. + 263.47 грн. + 212.53 грн. + 213.29 грн. + 215.57 грн. + 202.10 грн. + 181.70 грн. + 291.87 грн. + 354.46 грн. + 422.35 грн. + 364.15 грн. + 325.31 грн. + 234.22 грн. + 170.85 грн.+ 146.46 грн. + 144.71 грн. + 145.59 грн. + 128.49 грн. + 118.35 грн. + 114.09 грн. + 171.75 грн. + 134.63 грн. + 149.03 грн. + 160 грн. + 147.09 грн.+ 98.82 грн. + 67.82 грн. + 118.97 грн. + 132.82 грн. +105.84 грн. + 82.10 грн. + 62.83 грн. + 71.35 грн. + 62.99 грн. + 61.55 грн. + 32.59 грн. + 11.63 грн. - 3.60 грн. + 3.84 грн. + 11.80 грн. + 1579 грн. + 6.54 грн. - 2.64 грн. - 3.95 грн. - 1.76 грн. - 4.87 грн.).  
Розрахунок здійснювався за формулою 
ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )
ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,
......
ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.
Останній період IIc = 1.00000000
Інфляційне збільшення: (сума заборгованості за місяць) x ІІС  - (сума заборгованості за місяць).
Враховуючи вищезазначене оскаржуване рішення суду підлягає зміні із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді сплати судового збору за розгляд справи районним судом підлягають покладенню на відповідачку пропорційно до задоволених позовних вимог (82,74%) тобто в розмірі 1739 грн. 20 коп. (т. 1 а.с. 2).
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, підлягає стягненню на її користь  із позивача 326,52 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого підтверджується доказами по справі (т. 1 а.с. 174, 192-193). 
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою для звільнення відповідачки від зобов`язання погасити заборгованість за надані послуги, тому колегія суддів їх відхилила.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
З огляду на положення частини 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
                                                              
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково. 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 липня 2020 року- змінити, ухвалити нове судове рішення
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (код ЄДРПОУ - 33303255) задовольнити частково і стягнути на його користь із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) заборгованість за надані послуги з обслуговування будинку та прибудинкової території, комунальні послуги за період з 21 лютого 2016 року по 21 лютого 2020 року:
-          59484 грн. 52 коп. основної заборгованості;
-          7229 грн. 71 коп. інфляційних втрат на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України;
-          3046 грн. 61 коп. 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.
В іншій частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» - відмовити.
Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (код ЄДРПОУ - 33303255) - 1739 грн. 20 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.
Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління та житлової експлуатації «Новосервіс» (код ЄДРПОУ - 33303255) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) - 326 грн. 52 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.
Дата складання повного судового рішення - 08 жовтня 2020 року. 

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                           В.М. Ратнікова

                                                                                                           О.В. Борисова