ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" жовтня 2020 р.                                                                  Справа №914/1847/19
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
Головуючого – судді                                                            О.В. Зварич
суддів                                                                                О.П. Дубник
          М.І. Хабіб,
секретар судового засідання М.С. Кіра,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Сантера” (надалі ТзОВ “Сантера”) б/н від 13.03.2020 року (вх. № 01-05/1042/20 від 16.03.2020 року) 
на рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року (суддя М.М.  Петрашко; повний текст рішення складено 17.02.2020 року)
у справі № 914/1847/19
за позовом: ТзОВ “Сантера”
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Ільїна Андрія Леонідовича (надалі ФОП  Ільїн  А.Л.)
про стягнення 373931,60 грн.,

за участю:
від позивача: не з`явився;
від відповідача (в режимі відеоконференції): Рогачов Ю.М. – адвокат (ордер серія КВ №  412377 від 30.06.2020 року),
 ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

09.09.2018 року ТзОВ «Сантера» звернулось до господарського суду Львівської області з позовом до ФОП Ільїна А.Л. про стягнення суми основного боргу у розмірі 373931,60 грн. (10620,00 Євро).
Рішенням господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №914/1847/19 (суддя М.М. Петрашко) відмовлено у задоволенні позову (т. 1, а.с. 126-195).
В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 27.06.2017 року між Фізичною особою-підприємцем Ільїн А.Л. (Перевізник) та ТзОВ "Сантера" (Клієнт) укладено договір №42 транспортно-експедиторського обслуговування. 07.02.2018 року на виконання умов договору сторонами підписано заявку №2, відповідно до якої Перевізник - ФОП Ільїн  А.Л. за завданням одержувача вантажу – ТзОВ "Сантера" зобов`язався здійснити перевезення вантажу (оливки, олія на палетах, чіпси у ящиках) за маршрутом: Іспанія - Україна, автомобілем DAF з напівпричепом з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 / НОМЕР_2 . Відповідно до інвойсу від 16.02.2018 року відповідач за завданням позивача зобов`язався здійснити перевезення товару на загальну суму 29798,46 Євро. В процесі виконання відповідачем міжнародного автомобільного перевезення сталася часткова втрата вантажу на території Королівства Іспанія, що підтверджується протоколом, складеним слідчим відділом м. Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі № 1241/18. Крім того, експертом Київської торгово-промислової палати складено Акт експертизи № 1-322 від 12.03.2018 року з підтвердженням фактичної кількості доставленого товару. Суд, беручи до уваги інформаційні дані інвойсу від 16.02.2018 року та акту експертизи №І-322 від 12.03.2018  року, погодився із твердженням позивача про те, що вартість втраченого вантажу, який відповідач зобов`язався перевезти за завданням позивача, становить 17881,20 Євро. Разом з тим, позивач в позовній заяві зазначив, що відповідач частково компенсував витрати на суму 2961,20 Євро та на суму 4300,00 Євро, а тому позивачем заявлено до стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро). Суд вказав, що в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачем названих сум. Водночас, суд зазначив, що заявлена до стягнення сума не перевищує вартості втраченого перевізником вантажу, отже, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро) є обґрунтованою та доведеною, проте не належить до задоволення в зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ТзОВ «Сантера» подало апеляційну скаргу на рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №914/1847/19, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Скаржник вважає, що оскаржуване судове рішення не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також фактичним обставинам справи. На думку скаржника, судом першої інстанції не взято до уваги, що позовні вимоги щодо неналежного виконання договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року направлені саме до експедитора, який і взяв обов`язок забезпечити перевезення, доставку та збереження вантажу з усіма супутніми послугами. Додатково звертає увагу, що судом не надано оцінки та не враховано, що позивачем 05.02.2019 року було направлено претензію на електронну адресу відповідача, зазначену сторонами в договорі і ще додатково 20.02.2019 року направлено засобами ТК Нова Пошта на ім`я контактної особи відповідача. Скаржник вказує, що у випадку виникнення сумніву щодо відправлення вказаної претензії судом мало бути призначено проведення комп`ютерно-технічної експертизи на предмет дослідження електронної пошти. Також судом першої інстанції не враховано, що ФОП Ільїн А.Л. частково компенсував витрати по заявці на перевезення № 2 на суму 2961,20 Євро, згідно фактичної ваги залишку товару та додатково компенсував інше перевезення товару по заявці № 3 від 16.04.2018 року до договору № 42 від 27.06.2017 року на суму 4300,00 Євро, тобто залишився борг в розмірі 10620,00 Євро.  
         
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Фізична особа-підприємець Ільїн Андрій Леонідович у поданому письмовому відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів скаржника, вважає її безпідставною, а оскаржуване рішення суду першої інстанції прийнятим з дотриманням норм процесуального і матеріального права. Зокрема, не погоджується з твердженнями позивача про те, що ним не пропущено строк позовної давності, і з тим, що 05.02.2019 року він направляв претензію на електронну адресу відповідача, зазначену сторонами в договорі, та додатково 20.02.2019 року - засобами ТК Нова Пошта. Відповідач зазначає, що умовами договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року сторони визначили режим обміну документами, зокрема електронні листи мають юридичну силу виключно у випадку подальшого відправлення оригіналу. Разом з тим, з квитанції ТК Нова Пошта (претензія від 05.02.2019 року) вбачається, що остання відправлена позивачем невідомій особі та не може вважатись такою, що була надіслана відповідачу. Крім того, надані позивачем фотографії електронної переписки, всупереч п.  4.9 договору, також не містять електронних адрес одержувача листа та належних доказів їх отримання (повідомлення про отримання). Відтак, такі роздруківки не є належними та допустимими доказами відправлення (отримання) відповідачем. На думку відповідача, позивач не довів належними та допустимими доказами свої доводи та підстави заперечень щодо пропуску строку позовної давності та клопотання про поновлення строку позовної давності не заявляв. Просить оскаржуване рішення залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
     
Позивач не забезпечив явку уповноваженого представника в судове засідання. Згідно з повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення №7901011086104 ознайомлений з датою, часом і місцем розгляду справи.
В судовому засіданні в режимі відеоконференції представник відповідача просив залишити без змін рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №  914/1847/19, апеляційну скаргу – без задоволення.
                
           Обставини справи

27 червня 2017 року між Фізичною особою-підприємцем Ільїн А.Л. (Перевізник) та ТзОВ "Сантера" (Клієнт) укладено договір №42 транспортно-експедиторського обслуговування. Відповідно до пункту 1.1 договору Клієнт доручає, а Перевізник зобов`язується    організовувати за рахунок Клієнта транспортно-експедиторське обслуговування (ТЕО), перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні автомобільним транспортом, а також надання інших транспортно-експедиторських послуг Клієнтові за погодженням сторін (т.  1, а.с. 17-22).
Пунктом 1.2 договору сторони погодили, що під кожне перевезення Клієнт надає Перевізникові замовлення, в якому зазначається найменування і кількість вантажу, маршрут перевезення (місце завантаження, місце розвантаження вантажу), плановану дату надання вантажу відправником, тип транспортного засобу, дані про вантажовідправника і вантажоодержувача і іншу необхідну інформацію, що стосується організації ТЕО. Замовлення подається за 5 робочих днів до початку завантаження і готовності вантажу до перевезення. На підставі такого замовлення Клієнта, сторони протягом 2 робочих днів складають і підписують Заявку по формі, погодженій сторонами в додатку №1 до цього договору, яка визначає погоджені умови перевезення.
Згідно із пунктом 2.1 договору Перевізник зобов`язується за плату та за рахунок Клієнта організувати перевезення його вантажів на умовах, узгоджених сторонами, а також надавати інші послуги Клієнтові за погодженням сторін. При необхідності для виконання своїх зобов`язань за договором, Перевізник зобов`язується укладати від свого імені та за рахунок Клієнта договори з автомобільними перевізниками, складами зберігання, терміналами, та іншими організаціями. Документом, що підтверджує наявність і зміст такого договору з транспортними організаціями, являється автомобільна транспортна накладна (CMR, ТТН) (підпункт 2.1.1 договору).
Відповідно до пункту 2.2. договору Перевізник має право укладати від свого імені договори та інші угоди з транспортними, експедиторськими та іншими організаціями для виконання своїх зобов`язань за цим договором (підпункт 2.2.1 договору).
Пунктом 4.1 договору передбачено, що валютою цього договору і валютою платежів по ньому є національна валюта України - гривня. Усі розрахунки здійснюються в безготівковій формі, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, за реквізитами вказаними в цьому договорі.
Перелік послуг, що надаються, їх вартість, розмір плати Перевізника, встановлюються за згодою сторін, що оформляється Заявками до цього договору (п. 4.2.1 договору).
Пунктом 4.10 договору сторони погодили, що всі ціни, тарифи, штрафи, компенсаційні та інші виплати, зазначені в цьому договорі та/або додатках (заявках) до нього в еквіваленті в доларах США або Євро, сплачуються в гривнях за офіційним курсом продажу НБУ на дату виставлення рахунку на оплату. Інформаційні дані щодо еквівалента долара США по відношенню до гривні зазначені на інтернет порталі: http://bin.ua/. У випадку зниження вартості гривні за курсом обміну до долара США від дати виставлення рахунку на оплату до дати здійснення платежу на 10 % за даними НБУ, Перевізник надає клієнту рахунок на сплату відповідної суми курсової різниці, який підлягає сплаті протягом 3-х днів.
Сторони несуть взаємну відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором відповідно до чинного законодавства України (п. 5.1 договору).
Відповідно до пункту 5.1.1 договору, у разі заподіяння шкоди з вини однієї зі сторін, винна сторона зобов`язана відшкодувати збитки та виплатити штрафні санкції, передбачені законодавством України і цим договором. Виплата штрафних санкцій не звільняє сторони від виконання своїх зобов`язань за цим договором.
Сторона, яка залучила третю особу до виконання своїх зобов`язань за цим договором, несе перед іншою стороною відповідальність за невиконання або неналежне виконання зобов`язань цією третьою особою (п. 5.1.2 договору).
Пунктом 5.2 підпункт 5.2.1 договору передбачено, що Перевізник несе відповідальність відповідно до норм діючого міжнародного та національного законодавства України.
Перевізник не несе відповідальності за кількість і якість вантажу, в тому числі внутрішньотарну нестачу, пошкодження вмісту вантажних місць в автомобілі, пошкодження упаковки, який було доставлено з непошкодженими пломбами відправника. Вантаж вважається прийнятим Клієнтом з моменту підписання відповідного товаросупровідного документа (CMR, ТТН). Матеріальний збиток, заподіяний Клієнту з доведеної вини Перевізника або третьої особи, залученої для автомобільного перевезення, відшкодовується з урахуванням інвойсів на вантаж, що перевозиться (пункт 5.2 підпункти 5.2.3-5.2.4 договору).
Форс-мажорні обставини, за наявності яких сторони звільняються від відповідальності за повне або часткове невиконання своїх зобов`язань за цим договором, передбачені розділом 6 договору («Форс-мажор»).
07.02.2018 року на виконання умов договору сторонами підписано заявку №2, відповідно до якої Перевізник - Фізична особа-підприємець Ільїн Андрій Леонідович за завданням одержувача вантажу - Товариства з обмеженою відповідальністю "Сантера" зобов`язався здійснити перевезення вантажу (оливки, олія на палетах, чіпси у ящиках) за маршрутом: Іспанія - Україна, автомобілем DAF з напівпричепом з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 / НОМЕР_2 (т. 1, а.с. 24).
Відповідно до інвойсу № 38020128 від 16.02.2018 року відповідач за завданням позивача зобов`язався здійснити перевезення такого товару: - 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL PICUDA (по 250 мл.), вартістю по 15,60 Євро; - 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 250 мл.), вартістю по 14,04 Євро; - 270 ящиків оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 25,20 Євро; - 180 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 13,68 Євро; - 165 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 1,00 л.), вартістю по 33,90 Євро (т.1,  а.с.36-37). Вантаж був прийнятий Перевізником, що підтверджується автомобільною транспортною накладною CMR б/н від 16.02.2018 року (т. 1, а.с. 23). 
З матеріалів справи вбачається, що в процесі виконання відповідачем міжнародного автомобільного перевезення, сталася часткова втрата вантажу на території Королівства Іспанія, що підтверджується повідомленням слідчого відділу м.Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі №1241/18 з перекладом (т. 1, а.с. 28-29).
У вказаному повідомленні, зокрема, зазначено, що заяву про крадіжку товарів подано ОСОБА_1 , який працює у якості робітника української транспортної компанії ОСОБА_2 . За твердженням водія мало місце проникнення до причепу шляхом пошкодження брезенту з боку (розріз метр на метр), після чого було зірвано пломбу на задніх правих дверях та викрадено частину товару.
Експертом Київської торгово-промислової палати після прибуття автомобіля на митний термінал, в присутності директора, митного брокера та представників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантера» був здійснений огляд напівпричепу та складений акт експертизи №1-322 від 12.03.2018 року з підтвердженням фактичної кількості доставленого товару (т. 1, а.с. 32-35). Згідно вказаного акту експертизи встановлено таку фактичну кількість товару, перевезення якого відповідач зобов`язався здійснити за завданням позивача: - 504 ящики оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 250 мл.), вартістю по 14,04 Євро; - 180 ящиків оливкової олії ЕXTRA VIRGIN OLIVE OIL (по 500 мл.), вартістю по 25,20 Євро; - 9 ящиків оливкової олії POMACE OLIVE OIL (по 1,00 л.), вартістю по 33,90 Євро. 
Тобто відповідно до матеріалів справи відповідач фактично здійснив перевезення товару вартістю 11917,26 Євро, а вартість втраченого товару складає 17881,20 Євро.
Як вказує позивач у позовній заяві, відповідач частково компенсував витрати на суму 2961,20 Євро та на суму 4300,00 Євро. Отже, позивач стверджує, що борг відповідача становить 373931,60 грн. (10620,00 Євро).
05.02.2019 року та повторно 17.07.2019 року позивач надсилав відповідачу претензію на суму 373931,60 грн. (еквівалент 10620,00 Євро), які залишені без відповіді (т. 1, а.с. 38, 40). 

Норми права та мотиви, якими керується суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та висновки суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні  договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 Цивільного кодексу України).
Статтею 638 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
За умовами статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом, 27 червня 2017 року між Фізичною особою-підприємцем Ільїним А.Л. (Перевізник) та ТзОВ "Сантера" (Клієнт) укладено договір №42    транспортно-експедиторського обслуговування.
Відповідно до частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу.
Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням.
Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).
За приписами статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Проаналізувавши умови укладеного між сторонами договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що даний договір за своєю правовою природою є змішаним, зокрема поєднує у собі ознаки договору транспортного експедирування та договору перевезення.
Як підтверджено матеріалами справи, Фізична особа-підприємець Ільїн А.Л., виконуючи умови договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року та заявки №2 від 07.02.2018 року, здійснив міжнародне перевезення вантажу, що підтверджується автомобільною транспортною накладною CMR б/н від 16.02.2018 року. Інші послуги, які б могли свідчити про те, що між сторонами в даному конкретному випадку існували правовідносини з транспортного експедирування, матеріали справи не містять.
Той факт, що перевезення здійснювалось працівником відповідача підтверджується також інформацією, яка міститься у протоколі слідчого відділу м.Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі №1241/18, в якому заявником ОСОБА_1 про вчинення злочину зазначено, що він працює у якості робітника української транспортної компанії ОСОБА_2 .
Отже, з наведеного вбачається, що між сторонами в даному випадку виникли правовідносини з перевезення вантажу, адже перевезення здійснювалось безпосередньо відповідачем, без залучення інших перевізників, а інших транспортно-експедиторських послуг позивачу не надавалось.
Водночас, колегія суддів зазначає, що у пункті 1.1 договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року сторони погодили, що Клієнт доручає, а Перевізник зобов`язується організовувати за рахунок клієнта не тільки транспортно-експедиторське обслуговування, але й перевезення експортно-імпортних і транзитних вантажів по території України і в міжнародному сполученні автомобільним транспортом, тобто як самостійний вид робіт (послуг).
Відповідно до ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. 
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (ч.ч.  2,3  ст.  909 ЦК України).
Згідно із статтею 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року договір перевезення підтверджується складанням вантажної 
накладної.  Відсутність,  неправильність  чи  утрата  вантажної  накладної  не  впливають  на існування та  чинність  договору  перевезення, до якого й у цьому випадку застосовуються положення цієї Конвенції. 
          Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору №42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року сторонами 07.02.2018 року підписано заявку №2, відповідно до якої відповідач здійснював перевезення вантажу (продуктів харчування) за маршрутом Іспанія - Україна автомобілем DAF з напівпричепом з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 / НОМЕР_2 . Вантаж був прийнятий Перевізником 16.02.2018 року, що підтверджується міжнародною товаро-транспортною накладною, копія якої міститься в матеріалах справи.
Разом з тим, як встановлено судом, під час виконання відповідачем міжнародного автомобільного перевезення вантаж був частково втрачений на території Королівства Іспанія, що підтверджується протоколом, складеним слідчим відділом м. Аранхуес Управління з розгляду скарг у справі № 1241/18.
Крім того, експертом Київської торгово-промислової палати, складений акт експертизи № 1-322 від 12.03.2018 року з підтвердженням фактичної кількості доставленого товару.
Частиною 1 статті 224 Господарського кодексу України унормовано, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною  (ч. 2 ст. 224 ГК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Згідно з статтею 3 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року, перевізник відповідає за дії і недогляди своїх агентів, службовців та всіх інших осіб, до послуг яких він звертається для виконання перевезення, коли такі агенти, службовці чи інші особи виконують покладені на них обов`язки, як за власні дії і недогляди.
Частиною 1 статті 17 названої Конвенції передбачено, що перевізник несе відповідальність за повну чи часткову втрату вантажу або за його ушкодження, що сталися з моменту прийняття вантажу для перевезення і до його доставки, а також за будь-яку затримку доставки.
Перевізник не звільняється від відповідальності з причини несправності транспортного засобу, яким він користувався для виконання перевезення, або з причини дій або недогляду особи, у якої був найнятий транспортний засіб, або агентів і службовців останньої (ч. 3 ст. 17 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів).
У відповідності до частини 1 статті 23 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19 травня 1956 року якщо перевізник зобов`язаний компенсувати повну або часткову втрату вантажу, така компенсація розраховується на підставі вартості вантажу в місці і під час прийняття його для перевезення.
Статтею 924 Цивільного кодексу України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.
Матеріалами справи підтверджено, що вартість втраченого вантажу, який відповідач зобов`язався перевезти за завданням позивача, становить 17881,20 Євро (інформаційні дані інвойсу від 16.02.2018 року та акту експертизи №І-322 Київської торгово-промислової палати від 12.03.2018 року.
Як зазначалось вище, позивач у позовній заяві вказує, що відповідач частково компенсував витрати на суму 2961,20 Євро та на суму 4300,00 Євро, в зв`язку з чим позивач заявив до стягнення з відповідача 373931,60 грн. (10620,00 Євро) вартості втраченого вантажу.
Разом з тим в матеріалах справи № 914/1847/19 відсутні докази сплати відповідачем 2961,20 Євро та 4300,00 Євро.
Водночас, заявлена позивачем до стягнення сума не перевищує вартості втраченого перевізником вантажу, відтак колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що позовна вимога про стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро) по суті є обґрунтованою та підставною.
Проте, як видно з матеріалів справи, відповідач подав до господарського суду Львівської області відзив б/н від 25.10.2019 року на позовну заяву, в якому, зокрема зазначив про те, що позивачем пред`явлено позов після спливу однорічного строку позовної давності, що в даному випадку є підставою для відмови в позові. Відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності до вимог, що виникають з перевезення вантажів та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення 373931,60 грн. (10620,00 Євро) (т. 1, а.с. 129-132).
Приписами статті 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Як передбачено частиною 1 статті 258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів) (ч. 3 ст. 925 ЦК України).
Статтею 926 Цивільного кодексу України унормовано, що позовна давність, порядок пред`явлення позовів у спорах, пов`язаних з перевезеннями у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).
Статтею 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.1956 року встановлено, що термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. Відлік терміну позовної давності починається, у випадку часткової втрати чи пошкодження вантажу, або прострочення в доставці - з дня доставки.
Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Згідно із частиною 2 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, пред`явлення претензії в письмовій формі припиняє відлік терміну позовної давності до того дня, коли перевізник у письмовій формі відхилив претензію і повернув додані до неї документи. У випадку часткового визнання претензії відлік терміну позовної давності відновляється лише стосовно тієї частини претензії, яка залишається предметом спору. Тягар доказу факту отримання претензії або відповіді на неї, а також повернення документів, лежить на стороні, яка посилається на ці факти. Відлік терміну позовної давності не призупиняється внаслідок пред`явлення подальших претензій на тій ж підставі.
В матеріалах справи наявна копія претензії від 05 лютого 2019 року, адресована ФОП Ільїну А.Н., в якій міститься вимога про сплату 373931,60 грн. (10620,00 Євро). До названої копії претензії долучено копію поштової квитанції (фіскального чека), де одержувачем кореспонденції є ОСОБА_3 . Отже, відомості, зазначені в цій квитанції, не підтверджують відправлення претензії відповідачу (т. 1, а.с. 38-39).
З наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач в порядку частини 2 статті 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів не довів факту отримання відповідачем претензії, а тому в даному випадку пред`явлення претензії від 05.02.2019 року не є обставиною, яка перериває строк позовної давності, про що судом першої інстанції зроблено вірний висновок.
Крім того, в матеріалах справи містяться: копія претензії від 17 липня 2019 року,  адресованої відповідачу, в якій міститься вимога про сплату 373931,60 грн. (10620,00 Євро); копії опису вкладення до цінного листа, поштових квитанції  та конверта, повернутого адресату з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» (т.1,  а.с. 40-42). 
Як встановлено судом апеляційної інстанції, підставою відшкодування збитків, заподіяних внаслідок втрати прийнятого ФОП Ільїним Андрієм Леонідовичем до перевезення товару є міжнародна товарно-транспортна накладна CMR б/н від 16.02.2018 року, відповідно до якої днем доставки вантажу є 18.03.2018 року. Отже, в даному випадку перебіг строку позовної давності розпочався 19 березня 2018 року та сплив 19 березня 2019 року.
З наведеного вбачається, що претензія від 17 липня 2019 року пред`явлена позивачем поза межами однорічного строку позовної давності, що виключає переривання (припинення) відліку терміну позовної давності.
Як видно з матеріалів даної господарської справи, позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю «Сантера» було подано до господарського суду Львівської області 02.09.2019 року, що підтверджується відбитком печатки поштового відділення на конверті, в якому до суду надійшла позовна заява з додатками, тобто вже після спливу однорічного строку позовної давності.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
          Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України).
З аналізу вищеописаних правових норм та матеріалів справи, колегія суддів констатує наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з ФОП Ільїна А.Л. боргу у розмірі 373931,60 грн., оскільки при заявленні даних позовних вимог позивачем пропущено строк позовної давності.
Колегія суддів не погоджується з твердженнями скаржника про те, що суд не надав оцінки та не врахував тієї обставини, що позивачем 05.02.2019 року було направлено претензію на електронну адресу відповідача, зазначену сторонами в договорі і ще додатково 20.02.2019 року направлено засобами ТК Нова Пошта на ім`я контактної особи відповідача, з огляду на таке.
Умовами договору № 42 транспортно-експедиторського обслуговування від 27.06.2017 року, а саме п. 4.9 сторони визначили режим обміну документами, зокрема, електронні листи мають юридичну силу виключно у випадку подальшого відправлення оригіналу. Разом з тим, як встановив суд зі змісту доданої до позовної заяви копії квитанції ТК Нова Пошта, одержувачем кореспонденції є ОСОБА_3 . Жодних доказів про те, чи ця особа є уповноваженим представником відповідача у договірних відносинах з позивачем матеріали справи не містять. 
Щодо наданої позивачем паперової копії претензії, надісланої відповідачу в електронній формі (т., а.с.151),  суд зауважує, що в силу п.4.9 договору цей електронний лист (без доказів відправлення іншій стороні договору його оригіналу у визначений Конвенцією термін)  не має юридичної сили. Тому названа претензія не може вважатись такою, що була належним чином надіслана відповідачу. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, наведених в рішенні господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №914/1847/19.
За приписами статті 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).
Таким чином, у господарському процесі обов`язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог чи заперечень, коригується (співвідноситься) з правом суду прийняти чи не прийняти докази в контексті їхнього значення для справи, що і є предметом оцінки господарського суду.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Підсумовуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №914/1847/19 необхідно залишити без змін.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись, ст. ст. 86, 197, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд – 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сантера» б/н від 13.03.2020 року (вх. № 01-05/1042/20 від 16.03.2020 року) залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 06.02.2020 року у справі №914/1847/19 – без змін.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
Справу повернути в господарський суд Львівської області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. 
Строки та порядок оскарження постанов (ухвал) апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Веб-адреса судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень: http//reyestr.court.gov.ua.

Головуючий суддя                                                                                О.В. Зварич
Суддя                                                                                                    О.П. Дубник
        Суддя                                                                                                    М.І. Хабіб