ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року	Львів	Справа № 300/2310/20 пров. № А/857/13651/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Довгої О.І.,  Запотічного І.І.,
за участю секретаря судового засідання:    Омеляновської Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року, ухвалене суддею Кафарським В.В. у м. Івано-Франківську, у справі №300/2310/20 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання дій протиправними та скасування постанов, -
                                        
                                                      ВСТАНОВИВ:

11 вересня 2020 року позивач – Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  звернувся до суду із позовом до відповідача – відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), у якому просив:
-визнати дії заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020 на примусове виконання постанови про стягнення збору №62240348 від 03.06.2020, постанови №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 та постанови №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 148,09 грн №62240348 від 03.06.2020 протиправними, 
-скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020 на примусове виконання постанови про стягнення збору №62240348 від 03.06.2020, постанову №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 та постанову №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 148,09 грн №62240348 від 03.06.2020.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що, незважаючи на виконання рішення суду у справі №300/2052/19, відповідачем було винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5 100,00 грн ВП №62240348 від 25.06.2020 та постанову про накладення штрафу в розмірі 10 200,00 грн ВП №62240348 від 17.07.2020. Дані постанови оскаржені Головним управлінням до Івано-Франківського окружного адміністративного суду. 
Таким чином, позивач вважає, що Головним управлінням 12.03.2020 виконано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020, а саме проведено перерахунок пенсії ОСОБА_1 за період з 05.03.2019 з урахуванням надбавки «за роботу в умовах режимних обмежень» у розмірі 15% та з врахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 за №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». Виплату пенсії в перерахованому розмірі здійснено 30.03.2020 (з 30.03.2020 пенсію виплачено в фіксованому розмірі в сумі 15 373,70 грн, доплату за період з 12.02.2020 по 31.03.2020 виплачено 30.03.2020 в сумі 1 918,09 грн). Тобто, ОСОБА_1 06.04.2020 отримав за квітень 2020 року пенсію у розмірі 15 373,70 грн та доплату за період з 12.02.2020 по 31.03.2020 у сумі 1 918,09 грн. Доплату в розмірі                      7 997,38 грн включено в окремі виплатні відомості, виплата за якими буде проведена лише при наявності фінансування з Державного бюджету.
Оскільки на момент виконання рішення суду Постанова Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 за №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» була чинною, Головним управлінням при виконанні рішення суду не допущено порушень правових норм, відтак виконавче провадження ВП №62240348 з виконання виконавчого листа №300/2052/19, виданого 13.05.2020 Івано-Франківським окружним адміністративним судом, відкрито 03.06.2020, після того, як стягувачу в добровільному порядку (12.03.2020), до відкриття виконавчого провадження на підставі судового рішення та в порядку визначеному Постановою №649 здійснено перерахунок пенсії з 05.03.2019 та забезпечено її виплату з дати набрання чинності рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020. 
На думку позивача, виконавче провадження №62240348 від 03.06.2020 підлягало закінченню відповідно до пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та, відповідно, не мали виноситись постанови про накладення штрафу, а виконавче провадження від 13.08.2020 №62806081 щодо виконання постанови про стягнення виконавчого збору №62240348 від 25.06.2020 взагалі не мало відкриватись.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що заборгованість – різниця між перерахованим розміром пенсії і фактично отриманою пенсією ОСОБА_1 в сумі 7997,38 грн, яка включена до окремих відомостей, залишилась не виплаченою, що підтверджується відповідачем, а тому рішення суду в цій частині невиплати ОСОБА_1 пенсійних виплат не може вважатись виконаним, оскільки майнові права позивача на зазначені виплати на виконання рішення суду порушуються. Суд зауважив, що повним виконанням судового рішення в цій частині буде вважатись не тільки нарахування, а й виплата коштів у загальній сумі 7997,38 грн, які нараховані згідно з постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020.
Таким чином, суд виснував, що відповідач 13.08.2020 правомірно розпочав виконавче провадження №62806081 на примусове виконання постанови про стягнення виконавчого збору №62240348 від 03.06.2020, оскільки пенсійним органом не виконано рішення суду - постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020.
Крім того, вказане надавало право відповідачу на прийняття оскаржуваної постанови №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 в межах такого виконавчого провадження.
Аналогічними є висновки суду стосовно винесення постанови №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №62240348 від 03.06.2020.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
В судове засідання сторони не з`явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді з урахуванням особливостей, визначених ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України для розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 29 листопада 2019 року у справі №300/2052/19 рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій відмовлено.
За наслідками апеляційного перегляду адміністративної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2020 року рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2019 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок та виплату належної позивачу пенсії за період з 05.03.2019 з урахуванням надбавки «за роботу в умовах режимних обмежень» у розмірі 15%.
03.06.2020 було відкрито виконавче провадження №62240348 з примусового виконання виконавчого листа №300/2052/19, де стягувачем є ОСОБА_1 , а боржником ГУ ПФУ в Івано-Франківській області. Також в межах даного виконавчого провадження винесено постанову від 03.06.2020 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, яким для боржника визначено загальну суму мінімальних витрат - 148,09 грн.
Крім того, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 03.06.2020 у межах виконавчого провадження №62240348 винесено постанову про стягнення виконавчого збору.
Надалі, заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) 13.08.2020 відкрито виконавче провадження №62806081 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №62240348, виданої 03.06.2020 (а.с. 10-11), а також винесено постанову ВП №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 (а.с. 13-14).
Також заступником начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) 13.08.2020 відкрито виконавче провадження №62806001 на примусове виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 148,09 грн №62240348 від 03.06.2020 (а.с. 19-20).
Як слідує з матеріалів справи, вищевказані постанови державного виконавця позивачем отримано 26.08.2020, що підтверджується відміткою про реєстрацію вхідної кореспонденції на супровідних листах (а.с. 9, 12, 18).
Позивач, вважаючи постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020 на примусове виконання постанови про стягнення збору №62240348 від 03.06.2020, постанову №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 та постанову №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 148,09 грн №62240348 від 03.06.2020 протиправними, звернувся до суду з вимогою про їх скасування.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
В розумінні ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону №  1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з частиною п`ятою статті 26 Закону №  1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За визначенням, наведеним у частині першій статті 27 Закону №  1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Види та розміри витрат виконавчого провадження затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року №  2830/5, а їх стягнення провадиться у відповідності до статті 42  Закону №  1404-VIII та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02  квітня 2012 року №  512/5 2 (далі - Інструкція №  512/5).
Частиною третьою статті 42 Закону №  1404-VIII встановлено, що витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті. На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (частина четверта статті 42 Закону №  1404-VIII).
Пунктами 8, 9 розділу ІІІ Інструкції № 512/5 передбачено, що стягнення виконавчого збору здійснюється у порядку, визначеному статтею 27 Закону. Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору. Про стягнення з боржника виконавчого збору та про його розмір державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження.
Пунктом 2 розділу VI Інструкції №  512/5 встановлено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження. Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про: відкриття виконавчого провадження; стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується); стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується); стягнення  витрат  виконавчого провадження; закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу). Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види  витрат  виконавчого провадження: виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари); пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)). До додаткових витрат виконавчого провадження належать витрати виконавчого провадження, які не визначені цим пунктом як мінімальні витрати виконавчого провадження.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням виконавчий збір є винагородою державному виконавцю за вчинення ним заходів примусового виконання рішення, яке боржник не виконав добровільно. Одночасно боржник зобов`язаний відшкодувати державному виконавцю витрати, понесені ним у зв`язку з примусовим виконанням судового рішення. Про стягнення виконавчого збору державний виконавець зазначає у постанові про відкриття виконавчого провадження. Проте у випадках визначених частиною третьою статті 42 Закону №  1404-VIII та пункту 2 розділу VI Інструкції №  512/5 державний виконавець зобов`язаний винести  окрему постанову про стягнення витрат виконавчого провадження, яку зобов`язаний надіслати боржнику протягом установленого Законом №  1404-VIII строку. Отже, під час вирішення спору щодо стягнення витрат виконавчого провадження, суди мають надати оцінку діям державного виконавця щодо дотримання ним процедури оформлення документів на підставі яких стягуються витрати, пов`язані з примусовим виконанням виконавчого документа.
Водночас відповідно до Закону № 1404-VIII стягнення виконавчого збору та мінімальних витрат виконавчого провадження відбувається безпосередньо в процесі примусового виконання рішення з винесенням відповідних постанов. При цьому, виконання постанов про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження відбувається в порядку, передбаченому для примусового виконання виконавчих документів.
Судом встановлено та не заперечується позивачем, що заборгованість - різниця між перерахованим розміром пенсії і фактично виплаченою пенсією ОСОБА_1 в сумі 7 997,38 грн, що включена до окремих відомостей, на дату відкриття виконавчого провадження №622403348 з виконання рішення у справі №300/2052/19 не виплачена.
Вимоги ж позивача зводяться до того, що у зв`язку із набранням чинності з 28.08.2018 постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду», якою затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду (далі - Порядок№649), виплата заборгованості з пенсій, що фінансуються з державного бюджету, на виконання судових рішень за період до набрання судовим рішенням законної сили здійснюється відповідно до Порядку. Починаючи з вересня 2018 року пенсії, по яких виконуються судові рішення, за період з дати набрання судовим рішенням законної сили, виплачуються у розмірах, визначених на виконання рішень судів. Різниця між розміром пенсії, визначеним відповідно до рішення суду, і розміром пенсії, обчисленим без урахування цього рішення за період до набрання ним законної сили, не включається до відомостей, а починаючи з вересня 2018, виплачується відповідно до Порядку після взяття на облік у окремому реєстрі судових рішень та прийняття відповідного рішення Комісією Пенсійного фонду України з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду. 
З врахуванням вищезазначених вимог Порядку, за період з 12.02.2020 (дата набрання судовим рішенняму справі №300/2052/19 законної сили) по 31.03.2020 ОСОБА_1 донараховані кошти в сумі 1 918,09 грн, виплату яких здійснено у квітні 2020 року.
Згідно доводів позивача різницю між перерахованим розміром пенсії і фактично виплаченою пенсією, а саме в сумі 7 997,38 грн, відповідачем внесено до реєстру рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, витяг з реєстру додано до матеріалів позовної заяви.
Позивач в обґрунтування протиправності оскаржуваних постанов державного виконавця вказує, що фактично виконавче провадження ВП №62240348 з виконання виконавчого листа №300/2052/19 виданого 13.05.2020 Івано-Франківськм окружним адміністративним судом, відкрито 03.06.2020, тобто, на думку позивача, після того, як ОСОБА_1 пенсійним органом у добровільному порядку 12.03.2020 до відкриття виконавчого провадження на підставі судового рішення та у визначеному Постановою №649 порядку здійснено перерахунок пенсії та з 05.03.2019 забезпечено частково її виплату з дати набрання чинності рішенням Восьмого апеляційного адміністративного віду від 12.02.2020.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку оскаржуваних рішень суб`єкта владних повноважень щодо відповідності визначеним ч.2 ст.2 КАС України критеріям, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно ч.1 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).
Відповідно до статей 129, 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ст. 13 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» та ст.14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Аналогічна норма закріплена в ст. 370 КАС України, згідно з якою судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.
Отже, для цілей ст. 6 Конвенції стадія виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст.6, ст. 13 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормоюст. 129-1 Конституції України.
Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню стороною, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що учасник справи, якому належить виконати судовий акт, повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б заповадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
У разі невиконання рішення суду в добровільному порядку законодавцем визначено механізм примусового виконання рішення у порядку, визначеному Законом Укаїни «Про виконавче провадження».
Слід зазначити, що повним виконанням судового рішення у справі №300/2052/19 є не лише нарахування, але й виплата нарахованих пенсійним органом на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12.02.2020 коштів.
Слід зазначити, що підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження №ВП 62240348 від 03.06.2020 з примусового виконання виконавчого документа – виконавчого листа №300/2059/19, де стягувачем є ОСОБА_1 , боржником - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, слугувало невиконання рішення суду у справі №300/2052/19.
Зміст викладених правових норм дає підстави для висновку про те, що умовою для стягнення виконавчого збору (за виключенням визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) є початок примусового виконання, відкриття якого здійснюється з огляду на відповідний виконавчий документ. При цьому виконавець одночасно із відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.
Стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язком виконавця, спрямованим на перерахування цих коштів до Державного бюджету України.
Отже, вимога про стягнення з боржника виконавчого збору є обов`язковою при винесенні державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, що дає підстави вважати, що відповідач діяв у межах законодавства при стягненні з позивача постановою від 03.06.2020 виконавчого збору.
Таким чином, винесення постанови про стягнення виконавчого збору з пенсійного органу безпосередньо пов`язане із відкриттям виконавчого провадження №ВП 62240348 від 03.06.2020, що відповідно до Закону № 1404-VIII є передумовою для винесення такої постанови державним виконавцем.
Дана постанова не була оскаржена та скасована, правомірність винесення даної постанови про стягнення виконавчого збору №62240348 від 03.06.2020 не є предметом розгляду в межах спірних правовідносин.
Відтак, постанова про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору №62240348 від 03.06.2020, яка в силу приписів п.5 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII є виконавчим документом, є правомірною, та винесеною відповідачем відповідно до норм чинного законодавства України.
13 серпня 2020 року відповідно до частини 2 статті 42 Закону України «Про виконавче провадження», пункту 2 розділу VI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за №489/20802) відповідачем прийнято також оскаржувану постанову ВП №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору №62240348 від 03.06.2020 в межах такого виконавчого провадження. Вказаною постановою боржнику – Головному управлінню Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області визначено розмір мінімальних витрат виконавчого провадження в загальній, сумі 148,09 грн, вказавши на складові формування: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження – 25,52 грн, плата за користування автоматизованою системою виконавчого провадження – 69 грн, винесення постанови про закінчення виконавчого провадження  (повернення виконавчого документа стягувану) - 34,03 грн, винесення постанови про стягнення виконавчого збору – 9,74 грн, винесення постанови про стягнення витрат виконавчого провадження – 9,8 грн.
Крім того, постанова ВП №62240348 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження №62240348 від 03.06.2020 є передумовою для винесення постанови ВП №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження з примусового її виконання.
Водночас, при прийнятті постанови про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020, відповідачем були вчинені дії, направлені на виконання постанови від 03.06.2020 №62240348 про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в користь стягувача – держави в особі ВПВР УЗПВР в Івано-Франківській області ПЗ МРУ МЮ (м.Івано-Франківськ) виконавчого збору у відповідності до вимог Закону №1404-VIII.
Слід зазначити, що за статтею 27 Закону України Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VIII стягнення виконавчого збору проводиться в межах "основного" виконавчого провадження.
Відповідно в період здійснення "основного" виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору автоматично є такою що пред`явлена до виконання.
Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області  про визнання протиравними дій заступника начальника відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №62806081 від 13.08.2020 на примусове виконання постанови про стягнення збору №62240348 від 03.06.2020, постанови №62806081 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.08.2020 та постанови №62806001 від 13.08.2020 про відкриття виконавчого провадження на примусове виконання постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 148,09 грн №62240348 від 03.06.2020 є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до частини першоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.
Доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 242, 271, 272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2020 року у справі №300/2310/20 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. І. Запотічний