ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/12998/17
адміністративне провадження № К/9901/25146/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача                                                    Мельник-Томенко Ж.М., 
суддів -                                                             Жука А.В.,
                                                                      Мартинюк Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу 
за касаційною скаргою Народного депутата України Розенблата Борислава Соломоновича   
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 (головуючий суддя - В.В. Файдюк, судді - В.Ю. Ключкович, А.Б. Парінов)
у справі №  826/12998/17
за позовом Народного депутата України Розенблата Борислава Соломоновича 
до Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника Артема Сергійовича,
Народного депутата України Лещенка Сергія Анатолійовича, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Національне антикорупційне бюро України,
про визнання протиправними дій та зобов`язання утриматись від вчинення певних дій, 

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування 
1. Народний депутат України Розенблат Б.С. звернувся до суду з позовом до Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. (далі - відповідач-1), Народного депутата України Лещенка С.А. (далі - відповідач-2), в якому просив:
- визнати протиправними дії відповідача-1 щодо розголошення та розповсюдження інформації про громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , Глави штабу (на час вчинення протиправних дій) кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , стосовно наявності прізвища та підписів ОСОБА_2 в списках «чорної бухгалтерії Партії регіонів» в матеріалах досудового розслідування, що мало наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року та завдало шкоди інтересам держави Україна;
- визнати протиправними дії відповідача-2 з приводу втручання у зовнішню політику держави Україна, які були здійснені шляхом поширення інформації щодо громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , Глави штабу (на час вчинення протиправних дій) кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , що мало наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року та завдало шкоди інтересам держави Україна;
- зобов`язати відповідачів утриматись від дій щодо втручання у зовнішню політику держави України.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що відповідачі протиправно поширювали недостовірну інформацію про громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , який обіймав посаду Глави штабу кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , а саме: щодо наявності прізвища та підписів ОСОБА_2 в списках «чорної бухгалтерії Партії регіонів». Зазначає, що відповідні протиправні дії відповідачів мали наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року, а також зовнішньополітичну діяльність України, чим завдали шкоди інтересам держави.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій 
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.12.2018 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Директора Національного антикорупційного бюро України Ситника А.С. щодо розголошення та розповсюдження інформації про громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , Глави штабу (на час вчинення протиправних дій) кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , стосовно наявності прізвища та підписів ОСОБА_2 в списках «чорної бухгалтерії Партії регіонів» в матеріалах досудового розслідування, що мало наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року та завдало шкоди інтересам держави Україна. Визнано протиправними дії народного депутата України Лещенка С.А. з приводу втручання у зовнішню політику держави Україна, які були здійснені шляхом поширення інформації щодо громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , Глави штабу (на час вчинення протиправних дій) кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 інформації, що мало наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року та завдало шкоди інтересам держави Україна. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
4. При прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо протиправності дій відповідачів стосовно розголошення недостовірних відомостей про громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 - глави штабу кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 . З приводу наявності у позивача права на звернення до суду з даним адміністративним позовом суд першої інстанції зазначив, що позивач має законний інтерес у реалізації Верховною Радою України своїх повноважень у сфері зовнішньої політики України, оскільки безпосередньо приймає участь у цьому процесі шляхом, в тому числі, голосування на засіданнях Верховної Ради України. В свою чергу, протиправне втручання відповідачів у процес визначення та реалізації засад зовнішньої політики прямо порушує наведений законний інтерес позивача. 
5. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні адміністративного позову відмовлено. 
6. Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, викладених в обґрунтування позовних вимог. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість висновку суду першої інстанції щодо наявності порушених прав позивача у спірних правовідносинах, які підлягають захисту адміністративним судом. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги 
7. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанції скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.     
8. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач вказує про необґрунтованість постанови суду апеляційної інстанції в частині недослідження доказів. Зазначає, що суд апеляційної інстанції у своїй постанові не зробив жодного правового висновку стосовно спірних дій відповідачів, які зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, допустили порушення принципу презумпції невинуватості, безпідставно розповсюдили інформацію, здійснили розголошення відомостей досудового розслідування без отримання на це згоди з боку уповноваженої особи. Крім того, позивач вказує про наявність у нього права на звернення до суду, оскільки на момент розгляду справи він був народним депутатом України, обраним на позачергових виборах народних депутатів України 26.10.2014 в одномандатному виборчому окрузі № 62, а відповідно до статті 24 Закону України «Про статус народного депутата України» його обов`язком є дбати про благо України і добробут українського народу, захищати інтереси виборців та держави. 
Позиція інших учасників справи
9. У відзиві на касаційну скаргу третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів з доводами та вимогами касаційної скарги не погоджується, вказує, що позивачем не обґрунтовано у чому саме полягає порушення його прав та інтересів внаслідок повідомлення відповідачем-1 інформації стосовно ходу досудового розслідування у кримінальному провадженні, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
10. Відповідач-2 у відзиві на касаційну скаргу вважає, що касаційна скарга є безпідставною та не підлягає задоволенню, оскільки з 29.08.2019 позивач як і відповідач-2 не є народними депутатами, а дії, які позивач намагається оскаржити та визнати незаконними не породжують для позивача як громадянина України, який не є учасником правовідносин ніяких прав, обов`язків і законних інтересів, що не надає позивачу права на захист, а саме права на звернення до суду з цим позовом.  
Рух касаційної скарги
11. Ухвалою Верховного Суду від 18.11.2019 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Народного депутата України Розенблата Б.С.
12. Ухвалою Верховного Суду від 23.12.2020 адміністративну справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження. 
Позиція Верховного Суду 
13. Частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Ці норми збережені у частині першій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України і в редакції, чинній з 15.12.2017. 
14. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
15. Справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у контексті обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.
16. У пункті 53 рішення від 08.04.2010 у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (пункт 57 рішення Європейського суду з прав людини від 28.05.1985 у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).
17. Положеннями статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
18. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
19. Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
20. За змістом частин першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Аналогічні норми закріплені у частині першій статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України і в редакції, чинній з 15.12.2017.
21. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
22. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
23. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду, тобто негативні для особи наслідки у вигляді невизнання, обмеження або перешкоджання у реалізації її реальних прав, свобод або інтересів, які настають внаслідок протиправних дій або рішень суб`єктів владних повноважень.
24. При цьому, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача. При цьому відсутність порушення суб`єктивних прав особи, навіть у разі, коли рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень містять ознаки протиправності, унеможливлює досягнення завдань адміністративного судочинства.
25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що звернення позивача до суду обумовлено протиправними діями відповідачів щодо поширення ними недостовірної інформації про громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_2 , який обіймав посаду Глави штабу кандидата в Президенти Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , а саме: щодо наявності прізвища та підписів ОСОБА_2 в списках «чорної бухгалтерії Партії регіонів», що мало наслідком втручання у виборчі процеси Сполучених Штатів Америки 2016 року, а також зовнішньополітичну діяльність України, чим завдано шкоди інтересам держави.
26. При цьому, згідно із частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції чинній на момент вирішення справи судами) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
27. Закон України «Про статус народного депутата України» ( редакції чинній на момент звернення позивача до суду) визначає статус (права, обов`язки і відповідальність) народного депутата України у Верховній Раді України та за її межами, встановлює правові і соціальні гарантії здійснення народним депутатом України своїх депутатських повноважень.
28. Відповідно до статті 6 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат у порядку, встановленому законом:
1) бере участь у засіданнях Верховної Ради України;
2) бере участь у роботі депутатських фракцій (груп);
3) бере участь у роботі комітетів, тимчасових спеціальних комісій, тимчасових слідчих комісій, утворених Верховною Радою України;
4) виконує доручення Верховної Ради України та її органів;
5) бере участь у роботі над законопроектами, іншими актами Верховної Ради України;
6) бере участь у парламентських слуханнях;
7) звертається із депутатським запитом або депутатським зверненням до Президента України, органів Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, керівників інших органів державної влади та органів місцевого самоврядування, а також до керівників підприємств, установ та організацій, розташованих на території України, незалежно від їх підпорядкування і форм власності у порядку, передбаченому цим Законом і законом про регламент Верховної Ради України.
29. Частиною другою статті 7 Закону України «Про статус народного депутата України» передбачено, що Народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.
30. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат, який не має спеціальних повноважень на представництво Верховної Ради України, має право вступати у відносини з посадовими особами і державними органами іноземних держав лише від свого імені.
У відносинах з посадовими особами, державними органами і громадянами іноземних держав народний депутат має право захищати незалежність та суверенітет, інтереси України, її громадян і не завдавати своїми вчинками шкоди Україні, її громадянам.
31. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що повноваження щодо звернення до суду щодо визнання протиправними дій посадових осіб державного органу, у тому числі з метою захисту прав та інтересів громадян України (виборців), можуть бути реалізовані народним депутатом України тільки у межах відносин представництва.
32. Звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не конкретизує, які саме негативні наслідки він зазнав та яким чином порушуються, зокрема, його права. 
33. У постанові Верховного Суду України від 23.05.2017 у справі № 800/541/16 суд підкреслив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
34. Жодних доказів або аргументів, які б свідчили про реальне порушення прав або законних інтересів скаржника з боку відповідачів, народним депутатом України Розенблатом Б.С. не наведено.
35. Враховуючи викладене, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що народний депутат України не наділений повноваженнями вимагати усунення порушення законності шляхом індивідуального звернення до суду з адміністративним позовом.
36. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 21.06.2018 у справі № 826/4504/17, від 06.11.2019 у справі №826/15078/17, від 30.06.2020 у справі № 640/1609/19.  
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
37. Відповідно до частини першої статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, яка була чинною до 08.02.2020) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
38. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України).
39. Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог Народного депутата України Розенблата Б.С. у справі, проте з підстав, викладених судом касаційної інстанції.
40. За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні у мотивувальній частині щодо мотивів відмови у задоволенні позову у справі.
Висновки щодо розподілу судових витрат 
41. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15.01.2020 №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», статтями 327, 341, 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

постановив:

1. Касаційну скаргу Народного депутата України Розенблата Борислава Соломоновича задовольнити частково. 
2. Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі            № 826/12998/17 змінити у мотивувальній частині щодо мотивів відмови у задоволенні позовних вимог, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
3. В решті постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.07.2019 у справі № 826/12998/17 залишити без змін
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                     Ж.М. Мельник-Томенко 

Судді                                                                  А.В. Жук
                                                                                
                                                                      Н.М. Мартинюк