ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/278/20  Номер провадження 22-ц/814/2611/20	Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т. М.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі: головуючого судді: Чумак О.В.
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2020 року, ухвалене суддею Мороз Т.М., повний текст рішення складено 08 жовтня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2   про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації. 
В обґрунтування позову вказувала, що вона є власником 3/8 частини квартири АДРЕСА_1 .
Іншими співвласниками є її сини - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
Також у спірній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі з 2003 року по лютий  2019 року та після його розірвання відповідач залишився проживати в квартирі, продовжує вести свій антиморальний спосіб життя: зловживає спиртними напоями, вчиняє дебоші та сварки, бійки, псує майно. 
У зв`язку з чим позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів із заявами про протиправні дії з боку відповідача, однак вони виявилися безрезультативними. 
Відповідач участі в утриманні будинку, його ремонту, оплаті комунальних послуг не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. 
Проживання з відповідачем є нестерпним, а тому він порушує її право на спокійне життя та завдає моральних страждань. 
Посилаючись на ст. 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116 ЖК України та те що відповідач заважає вільно користуватися належною їй квартирою, прохала суд усунути перешкоди у користуванні спірною квартирою та виселити з неї ОСОБА_2 без надання йому іншого житлового приміщення, а також зняти його з реєстрації за місцем проживання.

Рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстрації, - відмовлено.
Не погодившись з даним судовим рішенням, позивачка ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохає скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення її позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що місцевий суд не врахував факт наявності у відповідача на праві власності іншого нерухомого майна, а також те, що він своїм проживанням чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, продовжує вести свій антиморальний спосіб життя: зловживає спиртними напоями, вчиняє дебоші та сварки, бійки, псує майно. Також зазначила, що після подання позову відповідач продовжував вчиняти хуліганські дії проти неї, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. 
Вважає, що її позов обґрунтований, а суд безпідставно відмовив у його задоволенні.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Сторони в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялися.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка ОСОБА_5 та її сини – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . 
В період з 21.06.2003 року по 05.02.2019 року позивачка перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , який рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області був розірваний.
Згідно довідки виконкому Кобеляцької міської ради від 16.12.2019 року № 4397 відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , як чоловік позивачки.
Як вбачається з інформації, наданої Кобеляцьким ВП ГУНП в Полтавській області від 19.12.2019 року, починаючи з жовтня 2019 року неодноразово зверталась з приводу неправомірних дій відповідача по відношенню до себе. Проте розгляд, поданих позивачкою заяв, було припинено на підставі її заяв в зв`язку з вирішенням конфлікту та відсутністю претензій з її боку.
Відмовляючи у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач систематично порушує правила співжиття та вчиняє проти неї протиправні дії, а також втратив право користування її квартирою.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком, враховуючи наступне.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, а право приватної власності є непорушним.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до положень ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Частиною 1 ст.156 ЖК Української РСР, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, встановлено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Таким чином, будучи членом сім`ї позивачки на момент вселення його до спірної квартири та реєстрації за даною адресою, відповідач отримав сервітут у виді права користування квартирою.
Частиною 1 статті 406 ЦК України визначені підстави для припинення сервітуту.
Припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставами для припинення вказаного сервітуту, а тому не позбавляють відповідача права на користування цим будинком.
Відповідно до ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Оскільки право користування чи позбавлення права користування житлом пов`язано з правом відповідача на житло, поряд з вказаними нормами цивільного законодавства України, до виниклих правовідносин слід застосувати норми житлового законодавства України.
Згідно зі ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом .
Статтею 157 ЖК УРСР встановлено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.
Так, відповідно до частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.
Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, жодних заходів попередження або громадського впливу, передбачених ст. 116 ЖК УРСР, до відповідача  ОСОБА_2  відповідними органами не вживалось. Позивачка, звертаючись до правоохоронних органів щодосистематичного порушення відповідачем правил співжиття та вчинення проти неї протиправні дії, в добровільному порядку подавала заяви щодо припинення їх розгляду в зв`язку з вирішенням конфлікту та відсутністю претензій.
Таким чином, висновок місцевого суду щодо відсутності підстав для виселення відповідача ОСОБА_2 з підстав систематичного порушення відповідачем правил співжиття, руйнування чи псування жилого приміщення, а також з підстав втрати ним права на проживання у спірній квартирі в зв`язку з розірванням шлюбу з власником, є вірним та відповідає вимогам діючого законодавства.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків районного суду.
Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 після винесення рішення суду продовжує вести свій антиморальний спосіб життя: зловживає спиртними напоями, вчиняє дебоші та сварки, бійки, псує майно, до уваги не приймаються, так як ці обставини не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Звернення позивачки до правоохоронних органів з приводу того, що ОСОБА_2 на протязі тривалого часу приходить до неї додому та вчиняє сварки відбулося після подання позову, отже, не свідчить про систематичного порушення відповідачем правил співжиття.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає нормам матеріального і процесуального права, та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 28 вересня 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В.Чумак

Судді:                                                  Ю.В.Дряниця

Л.І.Пилипчук